Ján Sarnovský

KYBERNETICKÝ
SVET

(II. prepracované vydanie)

elfa
2002

ISBN 80 – XXXXX – XX - X

Vydanie knihy bolo financované z fondov Fakulty elektrotechniky a informatiky TU v Košiciach a z prostriedkov grantovej úlohy č. 1/9032/02.

1. Úvod	7
1.1. Filozofia, kybernetika, umelá inteligencia.	8
1.2. Dialektika a mechanicizmus vo vzťahu človek - stroj	11
1.3. Kybernetika a riadenie	14
1.4. Kybernetika a umelá inteligencia (UI)	17
2. Kybernetika: história a súčasnosť	21
2.1. Principia cybernetica project (PCP)	22
2.2. Filozofia v kybersvete	23
2.3. Konštruktívna kybernetická filozofia	28
2.4. Metódy a prostriedky budovania kybernetickej filozofie	34
2.5. Informačná spoločnosť	35
3. Dejiny, súčasnosť a budúcnosť	39
3.1. Dejiny a súčasnosť	39
3.2. Súčasnosť a budúcnosť	42
4. Kybernetika a politológia	47
5. Kybernetika a politika	55
6. Kyberokracia	61
6.1. Úvod	61
6.2. Posun moci	62
6.3. Vznik kyberokracie	65
6.4. Nové infraštruktúry	66
6.5. Na ceste ku kyberokratickému štátu	68
6.6. Kyberológia	71
7. Siločiary kybernetiky a filozofie	73
7.1. Čo môže poskytnúť kybernetika filozofii	73
7.2. Človek a posthominálny svet	74
7.3. Umelá inteligencia a filozofia	75
8. Niektoré aspekty globálnej informačnej spoločnosti	79
9. Veda a vzdelávanie v 21. storočí	89
9.1. Newtonowská veda	90
9.2. Elektromagnetizmus, termodynamika, evolúcia	90
9.3. Teória relativity a kvantová mechanika	91
9.4. Chaos, zložitosť, komplexné adaptívne systémy	91
9.5. Vzdelávanie a veda v 21. storočí	92
9.6. Univerzita ako komplexný adaptívny systém	93
10. Bieda fukuyamalógie	97
11. Chaos, zložitosť, postmodernizmus	103
12. Kybernetika, umelá inteligencia a miesto TAR	111
12.1. Kybernetika, umelá inteligencia, riadenie	111
12.2. Miesto teórie automatického riadenia dynamických systémov	113
13. Kybernetická totalita	121
13.1. Sledovanie a dohľad	125
14. Kybernetika a politika II	127
15. Socializmus (kybernetický pohľad)	133
16. Tektológia	139
17. Niekoľko poznámok na záver	143

Predslov
V Erenburgovej knižke "Neobyčajné dobrodružstvá Julia Jurenita a jeho žiakov" hlavná postava Učiteľ (samotný Julio Jurenito) hovorí, že "vážne, akademicky, precíteným hlasom a s uvádzaním bibliografie možno hovoriť len o spôsobe zafajčovania fajok, o rôznych štýloch pľuvania, so zahvizdnutím alebo bez zahvizdnutia, o polohe nôh nenapodobniteľného Chaplina. Inak vo všetkom ostatnom dával prednosť úsmevu pred modlitbou, veselému fejtónu pred mnohozväzkovým vedeckým pojednaním. Keď je celá záhrada preskúmaná, je zbytočné chodiť po cestičkách s hlbokomyseľným výrazom a botanickým atlasom. Len ak človek vystrája, nezmyselne skáče po hriadkách, rozmýšľa o bozku, ktorý nedostal alebo o kréme so šľahačkou, môže náhodou natrafiť na dosiaľ neznámy kvietok."
Kybernetika, umelá inteligencia, chaos, zložité systémy by pravdepodobne patrili k tým témam, o ktorých by Jurenito uvažoval a diskutoval. Táto knižka je súborom autorových esejí za posledných niekoľko rokov. Jej cieľ je skromný: prebudiť u čitateľa záujem o problémy a otázky, s ktorými sa možno každodenne nestretáva, hoci tieto sú implicitne všade naokolo. Knižka je zoradená podľa kapitol, avšak je ju možno čítať od hociktorej kapitoly, ba aj z hociktorej strany. Niektoré časti, môže sa občas zdať, že sa opakujú v jednotlivých esejach; napokon opakovanie je matkou múdrosti a sú použité v inom kontexte. Nakoniec nie všetky fakty a názory sú najaktuálnejšie; načim vziať do úvahy aj časový-historický rozmer kedy boli napísané.
Úvodná kapitola je pokusom priblížiť problematiku kybernetiky, umelej inteligencie z pohľadu filozoficko-metodologického. Je to aj prvý pokus autora z hľadiska histórie; veľa z týchto poznatkov má viac ako desať rokov, avšak ich aktuálnosť je, myslím, jasná. Druhá kapitola, asi najdlhšia, podáva z dnešného pohľadu postavenie kybernetiky vo vzťahu k novým paradigmám a vo vzťahu ku filozofii. V tretej kapitole je urobený pokus o analýzu súčasnosti a budúcnosti z kybernetického pohľadu a z pohľadu riadenia zložitých systémov. Vzťahu kybernetiky a politiky z pohľadu technických a prírodných vied je venovaná štvrtá kapitola. Na ňu nadväzuje svojím obsahom kapitola Kybernetika a politológia, v ktorej je urobený pokus o analýzu politického systému z pohľadu kybernetiky. Šiesta kapitola je venovaná kyberokracii, ako novej forme organizácie spoločnosti, najmä vo sfére riadenia. V siedmej kapitole sú uvedené zaujímavé súvislosti kybernetiky, umelej inteligencie a filozofie. V ôsmej kapitole je pojednané o niektorých aspektoch globálnej informačnej spoločnosti, možno z netradičného pohľadu panoptika. Esej o úvahe o konci dejín, je reakciou na známu esej Fukuyamu a svojím obsahom korešponduje s treťou kapitolou. V desiatej kapitole je pohľadu rozvoja vedy a techniky analyzuje obsah vzdelávania v odbore umelá inteligencia. Napokon, v poslednej kapitole je analyzovaný vzťah medzi chaosom, zložitosťou a v širších súvislostiach s postmodernizmom.
Druhé vydanie knihy je doplnené o niekoľko kapitol, ktoré nadväzujú na prvé vydanie a ktoré by za zaujímavé považoval aj Julio Jurenito. V dvanástej kapitole je pojednané o mieste teórie riadenia v súčasných vedách, najmä vo vzťahu ku kybernetike a umelej inteligencii. Trinásta kapitola je zamyslením sa nad esejou Jarona Laniera o spoločenských dôsledkoch kybernetiky a umelej inteligencie. Kapitoly štrnásť, pätnásť a šestnásť sú venované vzťahu kybernetiky a politiky, s analýzou socializmu z pohľadu kybernetiky a najmä kapitola o tektológii môže byť pre čitateľa zaujímavá.

1.	Úvod
Dvadsiate storočie sa obvykle nazýva storočím elektriny, osvojenia si kozmického priestoru, alebo storočím kybernetiky. Tieto názvy sú výsledkom dosiahnutých úspechov vedy a techniky skoro vo všetkých oblastiach ľudského poznania.
Rozhodujúcou tendenciou rozvoja prírodných a spoločenských vied je v súčasnosti integrácia. Objavy vznikajúce na rozhraní jednotlivých vied sú bezprostredným výrazom integrácie vedeckých poznatkov. No preto, aby takáto integrácia bola možná, aby sa stala istou normou, sú potrebné nevyhnutne zvláštne teoretické prostriedky. Práve tieto prostriedky môže poskytnúť kybernetika.
Kybernetika je typickou vedou na rozhraní. Do jej teoretickej výzbroje patria princípy, metódy fyziky, matematiky, logiky, biológie, fyziológie, psychológie, teórie automatov, informatiky, ako aj základné poznatky z filozofie a iných spoločenských vied.. Preto nie je divné, že práve prostredníctvom kybernetiky sa v súčasnosti uskutočňujú mnohé spojenia medzi prírodnými a spoločenskými vedami.
Veľký význam kybernetiky vyvoláva neustále pozornosť už skoro 50 rokov. História kybernetiky, to je história neustálych polemík a diskusií, fantázií a reality, mýtov a presných matematických tvrdení. Vznikol značný chaos mienok, ubezpečení, predpovedí, ktorý nie je spôsobený len ťažkosťami koncepčného aparátu, ale aj stretnutím rôznych filozofických smerov. Nové problémy, metódy, pojmy a teórie poskytujú široký priestor fantázii a rôznym mýtom.
Ako vždy so vznikom nových revolučných ideí, teórií a bied, oživujú sa rôzne smery v samotnej filozofii. Rôzne školy (napr. pozitivizmus, pragmatizmus, štrukturalizmus, ale aj rôzne formy novodobého mechanicizmu, ap.) sa snažia využiť poznatky kybernetiky pre svoju argumentáciu.
Každá veda vo svojom rozvoji prekonáva kritické obdobia, ktoré vznikajú nahromadením empirických a teoretických poznatkov až do určitej hranice. Potom musí nasledovať etapa systemizácie, zovšeobecňovania, zjednodušovania a vytýčenia ďalších smerov vývoja. Kybernetika je ešte stále relatívne nová veda, a najmä preto vzniká aktuálna potreba rozboru filozoficko-metodologických dôsledkov jej rozvoja. Žiaľ, často sa objektívny prístup k analýze problémov kybernetiky nahrádza opakovaním pochybných predpokladov, eklektickými syntézami a neodôvodnenými extrapoláciami. V "spore storočia" na tému: "Môže stroj myslieť?" sa zúčastňujú okrem prírodovedcov a filozofov aj inžinieri, spisovatelia, lekári, atď. a v nakoniec masovo-komunikačné prostriedky.
1.1.	Filozofia, kybernetika, umelá inteligencia.
Otázka, ako vzniklo vedomie, či môže hmota myslieť, je jednou z najdávnejších metafyzických otázok v histórii ľudského poznania. V polovici 20. stor. vznikol svetonázorový problém možnosti zostrojenia umelých mysliacich systémov na báze počítačov. Problematika základnej filozofickej otázky sa do kybernetiky premietla ako problém modelovania fyziologických, psychologických, logických a estetických štruktúr, formalizácie jazyka, vedomia a myslenia, dvojakého charakteru informácie, štruktúry a funkcie, systému a prvkov, časti a celku, ako aj iných kategórií. Riešenie týchto otázok je určované odpoveďou na základnú filozofickú otázku, na druhej strane však samo určuje novú kybernetickú formuláciu tejto otázky: "Môže stroj myslieť?" "Je možné vytvoriť umelý intelekt?"
V novej, "kybernetickej" formulácii sa problém vzťahu hmoty a vedomia (stroja a myslenia) však nerieši automaticky. S uznaním schopnosti hmoty myslieť vôbec ešte nevyplýva fakt, že jedna z konkrétnych foriem organizácie hmoty vytvorená ľudskou prácou (súčasné počítače) je schopná myslieť. Tu sa filozofi delia na "vulgárnych" materialistov (kybernetistov - istý druh súčasného mechanicizmu) a na skupinu filozofov, ktorá skúma uvedené problémy viac menej dialekticky (v hegelovsko-marxovskom poňatí). Prví priznávajú počítačom schopnosť myslieť, druhí túto schopnosť hodnotia veľmi kriticky a skôr zdôrazňujú, že počítače uskutočňujú len modelovanie jednotlivých operácií myslenia.
Kybernetika skúma ľudské myslenie z prírodovednej a logicko-matematickej stránky (modelovanie neurónových sietí, modelovanie heuristických činností, človeka, šachovej hry, dokazovania teorém, komponovania hudby). Všetky smery kybernetického modelovania sú spojené s počítačmi ako technických systémov. Počítače ako nový typ strojov a spracovanie informácií sa ničím podstatným nelíši, sám o sebe, od strojov predkybernetickej éry. Ľubovoľný počítač je technický systém na ktorý sa vzťahuje známa Marxova definícia stroja: "sú to produkty ľudskej činnosti, prírodný materiál zmenený na orgány ľudskej vôle, vládnucej nad prírodou. Všetko sú to ľudskou rukou vytvorené orgány ľudského mozgu." 
Definícia stroja je aktuálna aj dnes. Chyby v ponímaní počítačov vychádzajú z jedného zdroja: z mechanistického poňatia prírody a stroja, človeka s jeho vedomím a hlavne z neodôvodnených extrapolácií. Súčasní kybernetisti pri riešení problémov vytvorenia umelej inteligencie (UI), rovnocennej človeku, vychádzajú zo známych predpokladov (myslenie je produktom materiálneho orgánu - mozgu, z počtu neurónov v mozgu - 10 miliárd, z poznateľnosti mozgu a z možnosti reprodukcie ľudského poznania na počítačoch. Z týchto predpokladov sa robí záver, že počítače môžu napodobovať funkcie mozgu, vrátane vedomia a tvorivého myslenia. Takéto chápanie mozgu vyplýva z mechanistickej absolutizácie zákona prechodu kvantitatívnych zmien na kvalitatívne a naopak, zveličovania možnosti logicko-matematickej formalizácii myslenia, vedomia. Pritom sa nie celkom berú do úvahy fakty, ktoré poskytuje neurofyziológia, neuropsychológia a biochémia mozgu, ktoré svedčia o ohromnej rôznorodosti a zložitosti organizácie a činnosti mozgu, veľavýznamovosti jeho prvkov, ap.
Nedostatky súčasných počítačov pri riešení problémov spojených s vytvorením umelého intelektu ne sú však spojené len s konštrukciou počítačov. Korene týchto nedostatkov siahajú značne ďaleko do samotnej podstaty matematiky a logicko – matematického formalizmu vôbec. Preto ďalší postup pri zostrojovaní automatov, ktoré rekonštruujú vyššie formy ľudskej činnosti, predpokladá zásadné objavy v matematike. Rozbor práce moderných počítačov, porovnanie je činnosti s reálnou činnosťou človeka, ktorý rieši zložitú úlohu (najmä úvahy von Neumanna v tomto smere ), vedú k záveru, že myslenie človeka prebieha s využitím najmenej dvoch jazykov – jazyka logického typu a niektorého iného jazyka, ktorý bezprostrednejšie zaznamenáva zvláštnosti a vlastnosti okolitého sveta a ktorý takto prispieva k utváraniu nezbytných informačných analógov týchto predmetov pre činnosť.
Problém dvoch jazykov poznania nevznikol v našej dobe a už vôbec nie v súvislosti s kybernetikou. Jeho vznik je úzko spätý s rozpracovaním filozofických, ako aj samotných matematických problémov svojej doby, ktoré majú zásadný charakter. Zvlášť významný je v tomto smere problém vzniklý už v 17. storočí, problém vzťahu logiky a intuície v poznaní. Známy sovietsky filozof V. F. Asmus poukazuje na to, že filozofovia 17. storočia, ktorí boli súčasne matematikmi (Descartes, Galilei, Spinoza, Leibniz), riešili zásadné otázky vzniku a zdôvodnenia matematických právd. Na jednej strane bolo jasné, že tieto pravdy sú vo svojej prevažnej väčšine odvodené pomocou dôkazov z iných právd. Tým dospejeme k určitým základným pravdám, ktoré sa už nedokazujú, ale sú bezprostredne chápané. Tento proces bezprostredného videnia pravdivosti určitého výroku sa nazýva proces intelektuálnej intuície. Problém intuície sa opäť obnovil začiatkom 20. storočia v súvislosti so snahou o výstavbu matematiky na základe matematickej logiky (Russel). Neúspechy v tomto smere viedli k vytvoreniu mohutného, nového prúdu v matematike – konštruktivizmu, resp. intuicionizmu (Poincaré, Brauer, Heyting, Weyl, Markov, Maľcev). Je teda možné predpokladať, že nedostatky existujúcich prostriedkov matematiky, tvoria pri procese opisu dynamického modelovania úloh, ktoré rieši človek, práve jednu z príčin teoretických a praktických obtiaží aj pre kybernetiku.
Pritom na neopodstatnenosť extrapolácie použitia matematického formalizmu bolo v minulosti viackrát poukázané, najmä zo strany filozofov. Už I. Kant hovorí : ”V matematike možno do nekonečna rozširovať poznatky a robiť nové objavy. Tak isto možno ustavičnou skúsenosťou a jej zjednocovaním pomocou rozumu objavovať nové prírodné javy, sily a zákony. Nemožno však popierať, že sú tu obmedzenia, lebo matematika sa týka len javov a to, čo nemôže byť predmetom zmyslového nazerania, ako metafyzické a etické pojmy, je celkom mimo dosahu, a nikdy to nemôže uchopiť, spomínané pojmy však ani nepotrebuje. Nepostupuje a nepribližuje sa teda plynulo k oným vedám, niet medzi nimi styčného bodu alebo čiary”. G. Hegel vo Fenomenológii ducha si vytyčuje cieľ povýšiť filozofiu na vedu. V tejto súvislosti venuje značnú pozornosť matematickému poznaniu, ”na ktoré vedenie nefilozofické ako na ideál, ktorý by filozofia mala sa snažiť dosiahnuť, ale doposiaľ sa o to márne snažila”. Ďalej sa píše : ”matematické poznanie obsahuje len vznik súcna, ale nie jeho bytnosti (vnútornej povahy vecí). V matematike je základ veličina, abstrahuje sa do kvantitatívnych stránok. Evidencia tohto nedostatočného poznania, na ktorý je matematika hrdá a ktorou sa tak pýši pred filozofiou, spočíva výhradne v tom, že jej účel je chudobný a jej látka nedostatočná, a je teda toho druhu, ktorý musí filozofia zavrhnúť. Jej účelom je veličina. Pohyb vedenia sa odohráva preto na povrchu, nedotýka sa veci samej a preto nie je žiadnym chápaním”. ”Princíp veličiny, nepojmového rozdielu (len kvantitatívny rozdiel) a princíp rovnosti (veta nasleduje po vete bez nutnej súvislosti) nie sú schopné sa zaoberať s oným čistým nepokojom života”. ”Filozofia naproti tomu má svoj živel v skutočnom procese, ktorý vytvára svoje momenty a nimi prebieha. Tento pohyb obsahuje v sebe tak kladné, ako aj záporné. Metódou daného pohybu je logika”. ”Mohlo by to znieť renomisticky alebo revolučne, tón, od ktorého viem, že som ďaleko, potom je nutné uvážiť, že vedecký aparát, ktorý nám prepožičiava matematika - skladajúci sa z definícií, klasifikácií, axióm, radu poučiek, ich dôkazov, princípov a dôsledkov a záverov z nich – je už samotnom všeobecnom mienení prinajmenšom zastaralý”.
Hovorieva sa, že filozofia dodnes nevypracovala vedecké určenie myslenia, presnú definíciu. To však nie je pravda. Ak už ide o definíciu, táto existuje, hoci problém nie je v nej, pretože samotnou definíciou sa podstata myslenia nevyrieši. Myslenie je schopnosť človeka odrážať (reprodukovať) formu a mieru každej veci mimo myslenia a konať v súlade s touto mierou a formou a nie proti nim.
Samozrejme, samotné určenie nestačí. Filozofia však už dávno rozpracovala aj obraz (model) štruktúry schopnosti myslenia, logiky . Nemáme tu na mysli ”matematickú logiku” ako schému tvorenia formálne neprotirečivých reťazí termínov, ale vedu o formách a zákonoch vývoja myslenia, ktorá sa od určitého času nazýva dialektikou.
Dialektická logika sa však nehodí pre strojové modelovanie. Táto logika neupadne do stavu samobudenia, keď sa dostane do situácie A = nie A, ale bude ju chápať ako signál pre zapojenie myslenia. Táto logika chápe, že v podobe konfliktu medzi abstraktnosťou myslenia a konkrétnosťou objektu, v myslení, sa koniec koncov neprejavuje nič iné, ako dialektika (t.j. protirečivosť) samotného objektu, konkrétnej jednoty rozdielnych a protikladných momentov, ktorá aj plodí, aj rozvíja, aj ničí každú nekonečnú vec. Teda aj každý ”konečný formalizmus”!
Absolutizácia logicko – matematického prístupu k mysleniu je dôsledkom predstavy, že všetky formy rozumovej činnosti je možné rozložiť na jednoduché formálno – logické vzťahy, s ktorými sa operuje vo výrokovom a predikátovom počte. Tento logicko – matematický redukcionizmus si nevšíma rôznorodosť foriem spoločenského vedomia a tiež s individuálnu neopakovateľnosť psychologických zvláštností myslenia a jednotlivých ľudí. Neberie do úvahy ani fakt zo samotnej histórie matematiky o krachu logicizmu. Všeobecne známa geniálna teoréma K. Goedela o neúplnosti ľubovoľného formálneho systému dokazuje nemožnosť úplnej formalizácie dokonca čo len aritmetiky prirodzených čísel.
V myslení a praktickej činnosti človeka sa vyskytujú nielen tvorivé, ale aj reprodukovateľné schopnosti, ako sú: pamätanie, rozpomínanie, rôzne kombinácie vedomostí, skúseností, návykov. Najmä túto stránku myslenia v súčasnosti programátori modelujú na počítačoch. Kybernetika neštuduje človeka vcelku, ale poznáva len jeho jednotlivé zvláštnosti pomocou svojich špecifických prostriedkov, teoretických aj praktických. Kybernetické modely sú len fragmenty formalizovanej časti nejakej teórie (fyziológie, psychológie, teórie riadenia, ekonómie, atď.). Len v rámci príslušnej vedy a jej teórie môžu byť kybernetické modely správne zostrojené a najmä interpretované.
1.2.	Dialektika a mechanicizmus vo vzťahu človek - stroj
Pripodobňovanie ľudského mozgu s konštrukciou počítačov, je novou modifikáciou veľmi starých tradícií. Už za čias Archimeda prirovnávali ruku k páke. Po objavení krvného obehu srdce bolo považované za pumpu. Tento smer vyvrcholil potom najmä v dielach materialistov 18. stor., napr. v knihe La Metrieho Človek – stroj. Engels ho označil za mechanický materializmus. V samotnom názve ”mechanický” je zdôraznená aplikácia zákonov mechaniky na chemickú a biologickú formu pohybu hmoty.
Kybernetika, ktorá okrem iných zdrojov má za základ aj fyziku, najmä štatistickú fyziku a teda aj matematiku, prebrala z nich aj čisto kvantitatívny prístup k sledovaným javom. Pri jeho absolutizácii kybernetika sa stala oporou historicky novej formy mechanicizmu, nazývaná ”kybernetizmom”. Základná idea, nehľadiac na rôzne variácie, spočíva v tom, že činnosť mozgu je podobná alebo totožná s činnosťou počítačov, a to buď štrukturálne (v charaktere prvkov a ich vzájomných väzieb) alebo funkčne (v spôsobe činnosti alebo chovania). Preto existuje objektívna možnosť realizácie myslenia človeka na počítačoch, ba dokonca aj duchovných emócií človeka.
Na vznik kybernetizmu, okrem iných príčin, majú veľký vplyv aj ťažkosti procesu poznania činnosti mozgu. V štyridsiatych rokoch bola veľmi rozšírená ”elektrická teória” činnosti mozgu, ktorá skúmala neuróny ako dvojhodnotové logické elementy. Jednako už vtedy, najmä von Neumann a Shannon vyslovili celý rad argumentov potvrdzujúcich neobyčajnú zložitosť organizácie a činnosti mozgu. Osobitne dôležitý význam von Neumann priznával rozdielnosti jazykov, s ktorými sa vykonáva spracovanie informácie: ” ... jazyk použitý v nervovej sústave musí byť charakterizovaný menšou aritmetickou a logickou hĺbkou, než tá, na akú sme zvyknutí ... tam existujú logické štruktúry odlišné od tých na ktoré sme privykli v logike a matematike. Takto v nervovej sústave logika a matematika, skúmané ako jazyky, sa štruktúrne musia odlišovať od tých jazykov, s ktorými sa obyčajne nestretávame ... .”
Nakoniec celá logická schéma nervovej sústavy sa v niektorých dôležitých črtách kvalitatívne veľmi líši od obvyklých koncepcií používaných v matematike a v matematickej logike. Série impulzov, ktoré sú vysielané po nervových vláknach ”kvantitatívnu” informáciu charakterizujú ako množstvo podľa všetkého nie pomocou číslicového kódovania (dvojkovým kódom), ale skôr ”modelovaním”, používajúc hustoty impulzov alebo niečo podobné, hoci pri úvahách v tejto oblasti, z ktorej máme len málo faktov, je potrebné prejaviť viac ostražitosti, ako sa obyčajne robí. V tejto súvislosti von Neumann prišiel k záveru o nedostatočnosti starej matematickej logiky a sformuloval úlohu vytvorenia novej logickej teórie veľmi zložitých automatov.
Teoretickou bázou chybných analógií činnosti mozgu a počítačov je práca Mc Cullocha a Pittsa z roku 1943. V tejto práci použili autori matematickú logiku, ktorá im umožnila formálny opis idealizovaných neurónových sietí, v ktorom sa odrážali niektoré vlastnosti neurónov ľudského mozgu, ktoré skúma neurofyziológia. Už pri svojom vzniku bola najmä neurofyziológom jasná nedostatočnosť tejto teórie. Jednako táto teória získala veľkú popularitu u kybernetikov, pretože umožňovala robiť analógie medzi činnosťou mozgu a počítača. Základný výsledok teórie ”formálnych neurónov”, ako zdôraznil von Neumann, je v tom, že to, čo je možné opísať vyčerpávajúcim a jednoznačným spôsobom, čo je možné úplne a jednoznačne vyjadriť slovami, je fakticky realizovateľné pomocou konečnej nervovej siete”. Pritom von Neumann udáva tri principiálne ťažkosti pre ”vyjadrenie ľubovolného chovania sa takejto siete”:

1.	ak nie sme schopní poskytnúť úplný opis skúmaného spôsobu chovania
2.	ak aj ľubovolný spôsob chovania sa môže byť vykonaný nejakou konečnou neurónovou sieťou, ostáva otvorená otázka, či ju je možné prakticky zostrojiť,
3.	ak sa snažíme opísať nie jednotlivé fázy ľubovolnej formy chovania, ale komplex chovania sa v celom.

Ako príklad uvádza von Neumann činnosť zraku a hovorí : ”Nemáme istotu v tom, že v tejto oblasti reálny objekt nemôže byť najjednoduchším opisom samého seba, t.j.: ľubovolný pokus opísať ho pomocou obyčajnej slovnej alebo formálno – logickej metódy neprivedie k niečomu zložitejšiemu, zamotanému a ťažko realizovateľnému ...”. ”Je očividné, že na tejto úrovni výsledok Mc Cullocha – Pittsa neobsahuje nič užitočné ... Je očividná ekvivalentnosť medzi zákonmi logiky a ich uskutočnením v nervovej sieti ... no tieto zákony a nervové siete nie sú schopné opísať činnosť takej zložitej sústavy, akou je mozog. Z tejto teórie nevyplýva presvedčenie, že čo si myslíš, to môžeš opísať”.
Medzi tým ďalší rozvoj neurofyziológie a biochémie viedol k vytvoreniu chemicko–elektrickej teórie činnosti mozgu : ukázalo sa, že chemické reakcie sú oveľa dôležitejšie pre porozumenie vnútorných mechanizmov činnosti neurónov a mozgu v celom, ako elektrické javy.
V svetle vyššie uvedeného je očividná nekorektnosť ubezpečení o možnosti vytvorenia plnohodnotných živých a mysliacich systémov, zostrojených z diskrétnych elementov na spracovanie informácií. Táto možnosť sa opiera o dva predpoklady. Prvý spočíva v tom, že pre poznanie života nie je potrebné ísť za hranice veľkých čísel (napr. 10100 pre človeka). Tu potom postačia už aj súčasné počítače. Avšak mnoho faktov súčasnej neurofyziológie a neuropsychológie svedčia o nevyhnutnosti uvažovať pri činnosti mozgu dialektiku nekonečna.
Druhý predpoklad, implicitne predpokladaný, je stotožnenie myslenia a bytia, čo je úplne prirodzené pre niektorých idealistov a pozitivistov na jednej strane, avšak nie pre dialektických materialistov na strane druhej. Formálny (matematický, logický, algoritmický) opis chovania sa nejakého živého systému, materializovaného konštrukciou počítačov, nemôže byť prevrátený na samotný skúmaný objekt, v jeho presnú kópiu, pre tú jednoduchú príčinu, že nikdy nedosiahne absolútnu úroveň poznania všetkých vlastností, zákonov a vzťahov skúmanej veci. Pojem nie je priamo reálna skutočnosť a reálnosť nie je priamo pojem tejto skutočnosti.
Tieto fundamentálne výsledky gnozeológie a ontológie sa však alebo ignorujú alebo je snaha ich obísť pomocou tzv. metód heuristického programovania. Kybernetizmus sa neuspokojuje tým, že pripodobňuje človeka stroju – on ide ešte ďalej, tým, že vyzdvihuje ako hlavný cieľ kybernetiky vytvorenie živých a mysliacich bytostí (”elektrický mozog”, ”mysliaci stroj”, ”robot majúci vedomie a sebavedomie” atď. ). To sú všetko výsledky metodologických a gnozeologických chýb zrodených metafyzickým spôsobom myslenia. Najnovší mechanicisti sa snažia úplne riešiť kvalitatívne stránky tej – ktorej vedy kvantitatívno – matematickým programovým opisom objektov. Ak sa to nedarí, potom namiesto priznania chýb sa vyzdvihujú nové klamné ciele s novou terminológiou. Premenovanie starých pojmov fyziológie vyššej nervovej činnosti, psychológie, na nové ”kybernetické pojmy” neprináša však žiadny úžitok. Z toho, že zameníme biologické pojmy organizmu, reflexu, chovania, samoregulácie kybernetickými pojmami stroja, prenosovými kanálmi, spracovaním informácie, riadenia na základe spätnej väzby, neposunieme sa ani o krok v chápaní podstaty zložitých procesov činnosti živých bytostí. Táto ”preformulácia” zbavuje kybernetikov možnosti čerpať najnovšie poznatky z biologických, psychologických a iných vied a taktiež spôsobuje určité zlo aj pre tieto vedy, tým, že konzervuje staré poznatky, dávajúc im pláštik vedeckosti, presnosti, objektívnej (modelovej) overiteľnosti. Takto vzniká začarovaný kruh, difúzia pojmov, vzájomné nepochopenie predmetu, cieľov a metód skúmania. Fakticky ”kybernetizmus” rodí menej obsažný variant naturfilozofie a je z tvorivého hľadiska neplodný, podobne ako podobné smery v minulosti.
Absolutizácia významu industriálneho faktora súčasnej civilizácie v ”ideologickej kybernetike” zašla tak ďaleko, že rodí idey, ktoré veľmi pripomínajú staré mýty, čo dokazuje, že mytológia ako forma spoločenského vedomia nemizne ani na najvyšších stupňoch rozvoja spoločnosti, pričom nadobúda ”vedecké” formy.
Dilema človek alebo stroj, odráža reálny problém súčasnej civilizácie, ovládanie obrovských výrobných síl sa stáva čoraz zložitejším a protirečivejším. K. Marx ešte na začiatku automatizácie výroby stihol dať geniálnu analýzu foriem odcudzenia práce v kapitalizme. "Vedenie vystupuje v systéme strojov robotníkom ako niečo cudzie, nachádzajúce sa a pôsobiace zvonku. Robotník vystupuje ako zbytočný, ak činnosť nie je podmienená potrebou kapitálu”. To isté je dnes možné povedať o veľkej skupine ľudí vykonávajúcich duševnú prácu (účtovníci, bankoví zamestnanci atď.), ktorí vykonávajú jednotvárnu prácu, rozloženú na jednoduché operácie, ľahko automatizovateľné vďaka počítačom.
Fetišisticky vzťah ku svetu techniky má sociálno – psychologické korene v predstaviteľoch vedecko – technickej inteligencie, ktorá je obeťou ”masovej kultúry”, úzkej špecializácie atď. Ako výsledok je veľká skupina ľudí, ktorí sú inteligentmi len podľa ”stavu”, no nie podľa svojej faktickej pozície – pozície vo vzťahu k hodnotám duchovnej kultúry. Pritom strach pred ” strojovým” rozumom je iluzórny, oveľa väčšie reálne hrozby pochádzajú od nerozumu iných ľudí.
1.3.	Kybernetika a riadenie
V prevažnej časti definícií kybernetiky sa zdôrazňuje, že je to veda o riadení (napr. definícia Wienerova, Ljapunovova atď.). Z toho dôvodu je nevyhnutné skúmať pojem riadenia a jeho úlohu v súčasnom vedeckom poznaní. Tento pojem v súčasnosti siaha ďaleko za rámec kybernetiky a v určitom smere je všeobecný a slúži ako spojovací činiteľ vied skúmajúcich rôzne druhy riadenia, prostredníkom s celým systémom vedeckých poznatkov.
Aby sme mohli odhaliť úlohu pojmu riadenia v súčasnej vede, je nevyhnutné skúmať jeho vytvorenie a tým vyjasniť jeho špecifiku. Je známe, že pojmy ako ”riadiť loď”, ”riadiť štát” atď. Existujú už storočia a až donedávna sa im nevenovala nijaká zvláštna pozornosť. Okrem toho je použitie v rôznych slovných spojeniach typické svojou polysémiou (viacvýznamovosťou, mnohoznačnosťou). Dôraz sa vždy kládol na príslušné prívlastky alebo iné vysvetlenia a doplnenia (”automatické”, ”výroby, ”stroja” atď. ). Technológia riadenia výroby v procese riešenia ekonomickej úlohy nie je oddelená od vlastnej ekonomickej úlohy. Otázky riadenia lietadiel nie sú oddelené od dynamiky letu a aerodynamiky.
Riadenie a príčinnosť
Termín riadenia sa obyčajne používa v dvoch prípadoch . Po prvé je to označenie systému riadenia (napr. hlavné riadenie spoločnosti) a po druhé pre označenie procesu riadenia (riadenie činnosti vojsk). Čiže riadenie je určitý celostný jav, ktorý má svoj materiálny základ, na báze ktorého prebieha proces a potom samotný proces riadenia v jeho dynamike. Pre objasnenie pojmu riadenie je vhodné začať s pojmom systému.
Všeobecný význam slova systém je mnohoznačný. Nie každý systém je systémom riadenia, to závisí od množstva faktorov, z ktorých najdôležitejší je organizovanosť. Najnižší stupeň organizácie je reprezentovaný tzv. aditívnymi systémami. Vzájomná spätosť elementov má vonkajší, mechanický charakter. Vlastnosti systémov sú spravidla sumou vlastností elementov. Takéto systémy principiálne nemôžu byť systémami riadenia. Ďalšia skupina systémov je tá, ktorá má určité integrálne vlastnosti, ktoré jednotlivé elementy nemajú. Takéto systémy za určitých podmienok môžu byť systémy riadenia. Nakoniec systémy, ktoré môžeme nazvať organicko – integrálne, s vysokou úrovňou organizácie, schopné zabezpečiť procesy rozvoja, samoorganizácie, samoreprodukovania sa. Tieto systémy tvoria najvyšší stupeň systémov riadenia.
Všeobecné vlastnosti takýchto systémov sú:

a.)	prevaha (kvalitatívna i kvantitatívna) vnútorných spojení nad vonkajšími
b.)	prevaha systému ako celku nad elementmi
c.)	výskyt integrálnych vlastností

Aby sa však organizovaný systém stal systémom riadenia, sú potrebné ešte niektoré zvláštne požiadavky:

1.	požiadavky na elementy (podsystémy) a spojenia medzi nimi
2.	požiadavky na systém ako celok

Do prvej skupiny patria: výskyt príčinných vzťahov medzi prvkami, dynamickosť elementu, výskyt takých parametrov v elementoch, pôsobením na ktoré môžeme ovplyvniť chod systému. Uvedeným požiadavkám zodpovedajú aj niektoré definície kybernetiky a riadenia. (A. A. Markov definuje kybernetiku ako ”vedu o príčinných vzťahoch”, A.I. Berg definuje riadenia ako ”prevod systému do nového stavu pomocou pôsobenia na jeho parametre).
Špecifickosť riadenia je podstatne zviazaná s používaním signálov – informačných procesov. Nastáva rozdelenie príčinných sietí: od energetických sa oddeľujú signálne, ktoré sa tým stávajú špecifické príčinné siete riadenia. V súvislosti s touto definíciou špecifické riediace elementy majú rad zvláštností. Po prvé, elementy systémov riadenia musia prenášať informáciu neskreslene, resp. s dovoleným skreslením. Po druhé musia existovať elementy schopné spracovávať a pamätať si informáciu.
Systémy riadenia (SR)
Pre SR existujú určité požiadavky na to, aby sumou jednotlivých elementov vznikali určité nové integrálne vlastnosti. Ich zmysel spočíva v tom, že elementy systému musia byť pospájané určitým spôsobom, ktorý zabezpečí požadované funkcia a štruktúru: riadiaci a riadený systém, podsystémy zabezpečujúce priame a spätné väzby. Tieto štruktúry, ich invariantnosť voči poruchám boli v minulosti zacláňané jedinečnou zvláštnou stránkou príslušného systému. Kybernetika tieto štruktúry vyzdvihla a považuje ich za základné. Ukázalo sa však, že všeobecnosť týchto štruktúr nie je taká jednoznačná. V rôznych systémoch autoregulácie je niekedy ťažko oddeliť riadiaci a riadený systém: systém ako celok vystupuje ako riadiaci vo vzťahu ku každému svojmu elementu (napr. niektoré fyziologické procesy). Okrem toho pri hierarchickej mnohoúrovňovej organizácii systému existujú koordinačné väzby, väzby medzi podsystémami na jednotlivých úrovniach, ap. V takýchto systémoch neexistuje centrálny riadiaci systém v takom zmysle ako v základnej spätnoväzbovej štruktúre. Tak je to najmú v zložitých technologických, biologických, ekonomických a sociálnych systémoch. Z filozofického hľadiska je spätná väzba konkretizáciou jedného z najzložitejších typov príčinných súvislostí – vzájomného pôsobenia, kde každý proces vystupuje aj ako príčina aj ako dôsledok. Hegel hovorí, že v cieľavedomej činnosti ”koniec začiatok a následok príčina”.
Cieľ riadenia
Spätosť štruktúry a funkcie systémov riadenia má zložitý dialektický charakter. Hotová štruktúra predstavuje množinu funkcií systému. Aké hlavné črty charakterizujú proces riadenia? Na úrovni elementov sú to prenos, spracovanie a pamätanie informácií. Tieto však sa musia kumulovať na niečo jednotné a špecifické, čo bude charakterizovať fenomén riadenia. Integrujúcim a kvalitatívne novým javom je dosiahnutie určitého cieľa. Štruktúra systému riadenia je nevyhnutným predpokladom riadenia. Nevyhnutnou podmienkou však je –cieľavedomosť, pretože bez nej nemajú ľubovoľné procesy transformácie signálov charakter riadenia. Často však v kybernetike dominujú nie metódy zaoberajúce sa hlavným problémom, to je prečo riadiť, ale formálne postupy ako riadiť.
Problematika cieľa, formulácie cieľov a cieľavedomosti je vo filozofii hlboko preskúmaná. Obyčajne sa cieľ definuje ako ideálny odhad výsledku, na dosiahnutie ktorého je nasmerovaná činnosť. Čiže formulácia cieľov je vlastnosť mysliacich bytostí vytvárajúcich ideálne obrazy. Skrátka, formulácia cieľov je čisto ľudská schopnosť (v rozsahu našich vedomostí o mimozemských civilizáciách a technických možnostiach modelovania intelektu). Najmä vďaka takémuto chápaniu získal pojem riadenia antropomorfný charakter; len ”ľudské” riadenie sa považuje za riadenie ”v plnom slova zmysle”.
Ashby a Beer považujú za hlavný cieľ riadenia homeostázu. Čiže homeostáza je tou hranou, ktorá oddeľuje procesy riadenia spomedzi všetkých procesov. Avšak homeostáza nepokrýva celú podstatu riadenia. Je to tak povediac podstata prvého rádu. Z hľadiska štruktúry je charakterizovaná spätnými väzbami a vo funkčnom aspekte cieľom zachovania svojej existencie, tak, že sa prispôsobuje okoliu. Často sa považuje za cieľ riadenia zvýšenie nejakej miery organizovanosti systému, napr. zníženie entropie. Ako však zaradiť nie zriedkavé prípady, keď cieľom riadenia je rozbitie štruktúry objektov, zníženie alebo zničenie jeho organizácie? Ešte častejšie sa pokladá za cieľ riadenia optimalizácia procesov. Tento pojem je však do značnej miery, najmä v zložitých systémoch veľmi vágny.
Prejavy riadenia sú tým zložitejšie, čím je zložitejší systém a jeho funkcie. Celkom zvláštne ťažkosti vznikajú v sociálno – ekonomických systémoch. Účasť človeka v riadení mu pridáva osobitné črty. Špecifickosť ”ľudského” riadenia je spojená s takými pojmami ako sú: záujem, hodnoty ap. V spoločnosti je samotná povaha riadenia skrytá za rôzne faktory politické, ideologické, ekonomické a morálno – etické. Je to najmä preto, že v súčasnosti je väčšina systémov riadenia spojená so štátom a použitím násilia ako prostriedku pre dosiahnutie cieľov. 
1.4.	Kybernetika a umelá inteligencia (UI)
Vzťah kybernetiky, filozofie a UI má aj niektoré ďalšie aspekty. V poslednom desaťročí sa prehodnocujú mnohé problémy z nových pohľadov. O týchto je pojednané v ďalších častiach. V súčasnosti sú veľmi zaujímavé najmä nové technické možnosti, ktoré napr. v podobe Internetu umožňujú čiastočnú realizáciu niektorých klasických ideí, napr. Ashbyho myšlienku o zosilnení prirodzenej inteligencie. Modelovanie myslenia na počítačoch, prípadne jeho technická realizácia je dnes aktuálnou otázkou. Mienka o možnosti stupňa realizácie UI je rôznorodá. Niektorí považujú strojové myslenie, vrátane tvorivého za možné. Predpokladá sa, že myslenie je výhradná schopnosť človeka a vyšších živočíchov, ktoré sa realizujú fyziologickými procesmi mozgu. Prívrženci UI sa domnievajú, že informačná stránka myslenia sa môže realizovať procesmi nefyziologickej povahy. Iní, o nič menšie autority, sa proti tomu ostro ohradzujú. Podľa nich sú informačné procesy neoddeliteľné od fyziologických procesov v mozgu nemožno ich realizovať na počítačoch. Na každý argument z jednej strany je možno odpovedať proti argumentov z druhej strany. Východisko je asi v praktickej činnosti ľudí, ktorá sa prejaví v ďalšom rozvoji UI.
Skúmanie elementov intuície a fenoménov aktivity v intelektuálnej činnosti vedie k otázke: aké sú možnosti matematizácie a modelovania, ktoré sú kľúčom ku všetkým formám inteligentných aktivít? Všeobecná potreba, stimul k životu má výraz v realizácii všeobecného cieľa, ktorým je prežitie. To vedie v procese evolúcie k vytváraniu adaptívnych samoorganizujúcich sa systémov. Dostatočne veľká skúsenosť strojového modelovania biologických, psychických ako aj zložitých technických systémov vedú k domnienke, že možno najschodnejšia cesta je optimálne rozdelenie funkcií človeka a stroja pri ich vzájomnom pôsobení, čo umožní podstatné zosilnenie prirodzených schopností človeka, takže by sme mohli hovoriť o inteligencii systému ”človek – stroj”.
Problém vytvorenia UI je čiastkový problém všeobecnejšieho problému, umelého vytvorenia živých a mysliacich bytostí, ktorý je do značnej miery filozofickým problémom. Pri skúmaní tohto problému môžeme vyčleniť úroveň skúmania principiálnych možností, technickej realizácie a napokon praktickej účelnosti.
Úroveň principiálnych možností
Principiálna možnosť vytvorenia UI je založená na nasledovnej úvahe:

1.	Definícia života ako osobitnej formy existencie bielkovín je v zásade správna, pokiaľ ide o konkrétne formy života na našej planéte. Avšak dnes existuje reálna možnosť stretnutia s formami pohybu hmoty, ktoré môžu mať všetky potrebné vlastnosti živých a dokonca mysliacich bytostí. Preto je dnes aktuálny všeobecnejší pojem chápania života. Je to funkčná definícia, vychádzajúca zo základných princípov kybernetiky, sformulovaná A. N. Kolmogorovom a A. A. Ljapunovom. Základom tejto definície sú: stabilita, riadenie, adaptívnosť, informácia. Podľa tejto definície je život ” vysoko stabilný stav hmoty, využívajúci pre výrobu ochraňujúcich reakcií informáciu kódovanú stavmi jednotlivých molekúl”. Pod ochraňujúcimi reakciami sa myslí taká činnosť hmoty, ktorá umožňuje adaptáciu (prispôsobenie) uvažovanej formy hmoty (života) vonkajším podmienkam. Základným atribútom takejto činnosti je riadenie chápané v kybernetickom slova zmysle.
2.	Rozvoj vedy a techniky je taký búrlivý, že padajú skoro všetky technické ohraničenia, ktoré boli vyslovené proti principiálnej možnosti vytvorenia UI.
3.	Uznanie principiálnej možnosti vytvorenia psychických funkcií na počítačoch je veľmi plodné, pretože podnecuje rozvoj vedy umožňujúci odhaliť princípy myslenia ľudí.
Úroveň technickej realizácie
Nehľadiac na vyššie uvedené, vytvorenie mysliacich funkcií v plnom rozsahu asi presahuje súčasné technické možnosti. Väčšia medzera je však v odhalení najmä tvorivých myšlienkových pochodov v mozgu a spôsobov ich formalizácie pomocou metód matematiky a kybernetiky. Ako povedal von Neumann ” jazyk mozgu nie je jazykom matematiky”, čo si vyžaduje vytvorenie takého formálneho aparátu, pomocou ktorého bude možné tieto procesy modelovať a opísať.
Úroveň praktickej účelnosti
Vytvorením technických možností sa ešte nevyčerpávajú všetky otázky a problémy spojené s vytvorením UI. Otázkou môže byť nakoľko je účelné vytvoriť umelo-inteligenčné systémy. Rozvoj súčasných systémov na spracovanie informácií sa uskutočňuje v súčasnosti v troch smeroch, navzájom sa stretávajúcich a zo svojej funkčnej stránky stále viac sa približujúcich k prototypu človeka. Po prvé je to rozvoj štruktúrno – konštruktívny, ktorý rozširuje možnosti priamych kontaktov systémov s okolitým prostredím. Tu patria rôzne výskume vytvorenia mechanizmov zrakového, sluchového a iného vnímania, výskumy pre vytvorenie rôznych druhov manipulátorov, kyborgov, ap. Po druhé je to rozvoj technologický. Zväčšuje sa rýchlosť počítačov, objem pamäti, rozširuje sa rozsah podmienok (teplota, tlak, ap.), v ktorých musí systém fungovať. Po tretie je to rozvoj matematického zabezpečenia, prechádzajúci od princípu ”ako robiť”, ku princípu ”čo robiť”, k vytváraniu systémov ”človek – stroj”, ap. Nie je ťažko vidieť, že takto vytvorený systém má veľa vlastností typických pre živé mysliace vedomosti. Pritom takéto systémy môžu vyvíjať činnosť v sférach človeku nedostupných (morské hlbiny, kozmický priestor, ap.).
Vytvorením takýchto systémov vznikajú pre človeka nové problémy. Jedným z veľmi vážnych problémov je problém organizácie. Je známe, že ľubovoľný organizmus so svojím okolím tvorí jeden celok a je s ním v dynamickej rovnováhe. Vzniká otázka, či sa človek prispôsobí tejto strojovej civilizácii a či ho táto civilizácia nedonúti prispôsobiť sa k nej. Odtiaľ vyplýva nevyhnutnosť vytvorenia teórie organizácie, ktorá by tieto otázky skúmala exaktne a nie intuitívne. V súčasnosti sa môže považovať za istú úlohu formulovať také ciele, ktoré by viedli ku zväčšovaniu blahobytu čoraz väčšej časti ľudstva, rastu alebo aspoň udržateľnosti jeho materiálnych a kultúrnych potrieb a k rozvoju osobnosti.

2.	Kybernetika: história a súčasnosť
Najvšeobecnejšími otázkami riadenia sa zaoberá kybernetika. Pre pochopenie politiky a kybernetiky si urobíme krátku historickú exkurziu. A. M. Ampére je vo všeobecnosti známy najmä ako vynikajúci fyzik; veď je po ňom pomenovaná jednotka elektrického prúdu. Menej známe už je, že samotný Ampére asi nepovažoval fyziku za prvoradú vo svojej vedeckej práci. Ďaleko intenzívnejšie sa počas niekoľkých desaťročí zaoberal filozoficko- metodologickými problémami, čo vyústilo v rokoch 1838-43 vydaním dvoch dielov jeho fundamentálnej práce o klasifikácii vied. V rámci tejto prisúdil pri politických vedách miesto aj kybernetike ako vede o riadení spoločnosti. Sám zdôraznil, že tento termín si prisvojil od starých Grékov. Aténčania oslavovali každoročne sviatok kormidelníkov - kybernézie, vyhlásený samotným Tézeom. Slovo kybernétes sa používalo na označenie kormidelníka, ale postupne nadobudlo všeobecný význam pre človeka, ktorý riadi spoločnosť. O tom svedčí aj použitie tohoto termínu v Platónových dialógoch. V starom Ríme nadobudlo slovo kybernetika podobu gubernator (odtiaľ anglické governor, naše gubernátor, ap.). Slovo kybernetika použil vo svojom diele v roku 1843 - Vzťah filozofie ku kybernetike, alebo umenie vládnuť národu - aj poľský filozof-hegelovec Trentowski.
V rokoch 1925-29 vydáva ruský lekár a filozof A. Bogdanov rozsiahle dielo Všeobecná organizačná veda - tektológia, v ktorom sa zaoberá vedeckými princípmi riadenia spoločnosti. V ňom predstavuje v istej forme aj tzv. systémový prístup ku riadeniu zložitých systémov (je iróniou osudu, že Bogdanov je viac známy ako adresát zdrvujúcej kritiky Lenina v Materializme a empiriokriticizme). Až niekoľko rokov po ňom vydávajú svoje práce v tejto oblasti vo Bertalanffy a N. Wiener. Napokon sám Wiener priznáva neznalosť uvedených faktov v úvode svojej knihy Kybernetika a spoločnosť.
Politiku Ampére definuje ako súhrnu vedu o prostriedkoch, s pomocou ktorých vlády chránia spoločnosť a zaisťujú nimi mier vo vnútri a národnú nezávislosť navonok. Len ťažko si vieme predstaviť výstižnejšiu definíciu politiky aj dnes. Vo svojej klasifikácii zahrňuje Ampére kybernetiku medzi tzv. politiku vo vlastnom slova zmysle, kam radí ešte teóriu moci.
Kybernetika by mala na základe vytýčených cieľov (princíp cieľovosti je jedným zo základných v kybernetike) zaoberať udržiavaním verejného poriadku, zachovávaním zákonov, spravodlivým rozdeľovaním daní, výberom ľudí a všetkým čo môže viesť ku zlepšeniu stavu spoločnosti. Len vďaka prehĺbenému a porovnávaciemu štúdiu rôznych elementov môže vybrať najlepšie rozhodnutia. Poznaním všetkého, čo sa vzťahuje na národ, ktorý riadi, k charakteru, mravom, mienke, dejinám, ku prostriedkom jeho existencie a rozvoja, môže vláda vytvoriť všeobecné pravidlá dialógu, ktoré sú pre ňu vodidlom v každom jednotlivom prípade.
Na kybernetiku úzko nadväzuje teória moci, ktorá zisťuje príčiny, ktoré viedli ku vytvoreniu rôznych vlád, ktoré tieto vlády chránia alebo rozvracajú, ktoré vyvolávajú alebo zabraňujú veľkým krízam. Musíme študovať pôvod moci a posúdiť rôzne systémy týkajúce sa samotného princípu na ktorom sú založené, ako sú napr. systémy práva, národnej zvrchovanosti, sily vecí alebo sily nutnosti, zjavné alebo tiché zmluvy medzi národmi a medzi tými kto je ich povolaný riadiť. Kybernetika predstavuje podľa Ampéra vedu o priebežnom riadení štátu (národa), ktorá vláde pomáha riešiť konkrétne úlohy, pred ktoré je postavená pri rešpektovaní všetkých podmienok a pri plnení všeobecného cieľa - zaistenie mieru a rozkvetu na Zemi. Úloha kybernetiky sa podobá úlohe stratégie vo vojenstve, avšak je to stratégia mieru. Zaujímavé sú odkazy na komplexný systémový charakter kybernetiky, ktorá sa opiera o výsledky rôznych vied.
2.1.	Principia cybernetica project (PCP)
Každá doba mala a má svoje prístupy ku základným otázkam filozofie, ktoré vychádzali z existujúcej úrovne vedomostí a technológie. V súčasnosti je to najmä kybernetika, ktorá v epoche informatiky môže poskytnúť filozofii niektoré východiská ako aj inšpiratívnu silu. Vychádzame pritom z úvahy, že systémy vznikajú ako produkt evolúcie, čo je proces nepretržitej sebaorganizácie založenej na prirodzenej selekcie ”najvhodnejšej” konfigurácie. Evolúcia nepretržite vytvára zložitosť a prostredníctvom adaptivity a riadenia vytvára podmienky pre zvládnutie neurčitosti okolitého prostredia. Vznik nových elementov riadenia na rôznych úrovniach môžeme považovať za ”kvantá” evolúcie vznikajúce ako produkt metasystémovej tranzície.
Vek informatiky však poskytuje filozofii aj nové informačno-kybernetické technológie a vytvárajú pre filozofov podmienky o ktorých predtým mohli len snívať.
WWW (WORLD WIDE WEB) umožňuje paralelnú spoluprácu filozofov ako aj iných vedcov prostredníctvom využívania informácie v jednotlivých vrcholoch siete. Čitateľ môže ”putovať” po kybersvete (cyberspace), komunikovať a vyberať informácie podľa svojich záujmov a cieľov. Vedomosti rozdrobené po celej sieti sa môžu integrovať v procese vzájomnej komunikácie; spätná väzba a procesy selekcie vytvárajú možnosti pre tvorbu originálnych filozofických textov.
PCP je nielen experimentom, ale aj modelom pre riešenie súčasných problémov spojených s informačnou explóziou. Obrovské množstvo fragmentovanej informácie vyvoláva potrebu neustálej snahy o reintegráciu, čo bolo vždy snahou najmä systémových vedcov ako aj filozofov.

Kybernetické systémy (KS)
Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov skúma rôzne druhy týchto systémov. Ako zložité mnohodimenzionálne siete informačných podsystémov možno považovať za kybernetické systémy organizmy, spoločnosť, sociálno-ekonomické systémy, ekologické systémy, zložité technologicko-ekonomické systémy, ap. Tieto rôznorodé systémy je možno skúmať z hľadiska kybernetických princípov, ktoré umožňujú zjednocujúci pohľad na zdanlivo veľmi odlišné systémy.
V ďalšom uvedieme niektoré charakteristické KS.
Zložitosť (complexity):
Kybernetické systémy sú zložité štruktúry s veľkým počtom heterogénnych vzájomne pôsobiacich (interagujúcich) podsystémov a elementov.
Vzájomnosť (mutuality):
Podsystémy KS vzájomne pôsobia paralelne, kooperačne, v reálnom čase vytvárajúc početné simultánne interakcie medzi subsystémami.
Komplementarita (complementarity):
Interakcie medzi podsystémami spôsobujú, že subsystémy participujú na v v mnohých štruktúrach; tým sa stáva opis izolovaného subsystému nepostačujúci; pre jeho opis treba uvažovať aj s okolitými subsystémami.
Evolučnosť (evolvability):
KS majú tendenciu vyvíjať sa nie deterministicky plánovaným spôsobom, ale rozvíjajú sa istým ”oportunistickým” spôsobom.
Konštruktívnosť (constructivity):
KS sú konštruktívne v smere tendencie zväčšenia ich rozsiahlosti a zložitosti.
Reflexívnosť (reflexivity):
KS obsahujú množstvo spätných väzieb, pozitívnych aj negatívnych. Interakcie medzi podsystémami majú za následok javy reflexívnosti (sebapoznanie, sebamodelovanie, samoprodukcia, ap.).
2.2.	Filozofia v kybersvete
Vo vede, ale aj kultúre, sa vo všeobecnosti uznáva problém integrácie. Filozofiu môžeme chápať aj ako snahu pre integráciu konceptuálnych rámcov, ktorá by mohla pomôcť vytvoriť celok z obrovského počtu špeciálnych poznatkov, ktoré determinujú naše interakcie s okolitým svetom. Po istom zlyhaní logického pozitivizmu a mechanistických prístupov na vedu, môže poskytnúť určitú nádej systémový kybernetický prístup. Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov nachádza v nich rôzne typy a spôsoby organizovanosti, ktorá môže byť opísaná (modelovaná) na báze jej princípov a zákonov, bez ohľadu na špecifičnosť predmetnej oblasti.
Princípy kybernetiky sa ukázali byť veľmi vhodným nástrojom v mnohých disciplínách, napr. v teórii riadenia, v počítačových vedách, v biológii, v sociológii, v termodynamike, ap. Mnoho súčasných aj minulých prístupov má korene v kybernetike, napr. umelá inteligencia, neurónové siete, systémy človek-stroj, samoorganizačné systémy, ap. Napriek tomu tieto parciálne prístupy sa často neodôvodnene pokladajú za akési nové paradigmy, hoci ich použitie je len lokálne. Rozvoj kybernetiky ako vedy o zložitých systémov má však ďaleko väčšie ambície. Cieľ integrácie vedeckých poznatkov je však neustále aktuálny; parciálne kybernetické (a iné) disciplíny môžu byť veľmi užitočné pri dosahovaní tohto cieľa najmä prostredníctvom neustálych vzájomných interakcií.
PCP (Principia Cybernetica Project)
PCP, ako už bolo spomenuté, vznikol ako odozva na potreby integrácie vedeckých poznatkov z rôznych oblastí. Vynára sa istá analógia s prácou Principia Mathematica Russella a Whiteheada. V PCP ide o aplikáciu kybernetických princípov na samotnú kybernetiku. Ide však ešte o ďaleko širší záber; ide aj o filozofický rámec.
Integrácia by sa mala týkať všetkých poznatkov ľudského vedenia. Na základe takéhoto poznania by bolo možné čiastočne sa pokúsiť zodpovedať na základné filozofické otázky. Podobne ako v tradičnej filozofii by mal nový prístup obsahovať ontológiu, metafyziku, epistemológiu a etiku.
Kybernetika vystupuje v našom prípade ako metaveda; podobne ako matematika neopisuje konkrétne, ale abstraktné štruktúry. Práve tento metateoretický charakter umožňuje ich sebaaplikáciu. Metamodel je tiež model a preto môže byť modelovaný inými metamodelmi. V matematike je to známy postup tzv. ”gödelizácia”. Každý takýto postup sebareprezentácie je nekompletný, avšak to nemusí byť nevyhnutná podmienka pre praktický rámec modelovania.
Základné kybernetické prístupy a koncepty sú veľmi plodné v mnohých oblastiach, napr. v počítačových vedách, managemente, biológii, sociológii, ap. Dnes veľmi aktuálne (a módne) prístupy ako sú neurónové siete, umelá inteligencia, zložité systémy, samoorganizačné systémy, fuzzy technológie majú svoje korene preukázateľne v kybernetike 50-tych a 60-tych rokov. Dnes, najmä vďaka moderným výpočtovým prostriedkom, sa tieto prístupy začínajú prakticky uplatňovať, avšak ľudia pracujúci v týchto oblastiach ako keby sa už nepokladali za kybernetikov. Môžeme si položiť otázku: prečo nie je dnes kybernetika populárna? Jednou z odpovedí môže byť práve istá rezignácia na integračnú úlohu (istá autonómnosť spomínaných oblastí je prirodzená). Táto je však neobyčajne náročná, čo je ďalšou príčinou istého pozastavenia sa rozvoja kybernetiky.
Globálna integrácia vied je neustále aktuálna. K tomu je, okrem iného, načim využiť výsledky aplikačných oblastí vzíduvších z kybernetiky. Výsledky týchto špeciálnych oblastí môžu veľmi pomôcť kybernetike, a naopak, kybernetika ako všeobecná teória môže obohatiť tieto oblasti. Tento vzájomný dotyk a vzájomné pôsobenie kybernetickej teórie a kybernetickej praxe bude mať všeobecný úžitok. Dôležité je si uvedomiť, že takáto globálna integrácia musí mať aj svoj filozofický rozmer.
Princípy kybernetiky
Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov skúma a hľadá niektoré spoločné zákonitosti činnosti strojov, živých organizmov, spoločnosti; tým aj zdôrazňuje skutočnosť, že neexistuje absolútny rozdiel medzi živou a neživou prírodou, medzi organickým a anorganickým svetom. Pre kybernetiku je typický tzv. systémový, funkcionálny prístup ku skúmaniu problémov a javov okolitého sveta. Tento je tesne zviazaný so základnými pojmami a princípmi kybernetiky. Filozofia môže nájsť v kybernetike veľmi veľa podnetov, najmä preto, že kybernetika sa pokúsila o istú syntézu vo forme princípov a zákonov. Analýza niektorých všeobecne známych princípov kybernetiky môže ukázať aj ich, niekedy už dávno známy, filozofický fundament, ale aj odhaliť ich inšpiratívnu silu pre filozofiu.
Princíp vonkajšieho doplnenia. Vychádzajúc zo známej Gödelovej teorémy o neúplnosti S. Beer pre účely riadenia formuluje tento princíp tak, že žiadny jazyk riadenia nie je celkom primeraný svojmu poslaniu (existujú v ňom takzvané nerozhodnuteľné ”výroky” - v prípade riadenia nerozhodnuteľné situácie). Tento nedostatok sa však dá odstrániť, ak zaradíme do systému riadenia čiernu schránku (čierna schránka je vhodným modelom neobyčajne zložitého (kybernetického) systému, ak obsahuje toľko informácie, aby zvládla jeho varietu (čo je určitá miera zložitosti systému).
Čierna schránka sa odvoláva na rozhodovacie procedúry, vyjadrené v jazyku vyššieho rádu, ktoré nie je možné formulovať v jazyku ”základného” riadenia, a tým kompenzuje jeho nedostatky. Uvedený princíp môžeme považovať za metodologickú bázu hierarchických systémov.
Princíp nevyhnutnej variety sformuloval W. R .Ashby (súvisí so Shannonovou teóriou informácií) a vyjadruje to, že výkon regulátora nemôže byť väčší ako kapacita (”výkon”) prenosového kanálu. Jedným z veľmi dôležitých výsledkov tohto princípu je tvrdenie o nemožnosti vytvoriť jednoduchý riadiaci systém, ktorý by efektívne riadil zložitý systém. Riadiaci systém teda musí byť nie menej zložitý ako systém riadený. Tento princíp môžeme inými slovami formulovať ako tzv. princíp adekvátnosti objektu a jeho regulátora. Príkladmi uplatnenia tohto princípu sú napr. invariantné systémy riadenia, adaptívne systémy s modelom riadeného objektu, ap.
Princíp neurčitosti, sformulovaný Beerom, vyjadruje dialektickú jednotu protirečení funkcie a štruktúry. Princíp stanovuje isté ohraničenia (analógia s princípom neurčitosti vo fyzike) poznania zložitých systémov v tom zmysle, že nemôžeme presne poznať súčasne štruktúru aj funkčné charakteristiky skúmaného systému. (To však neznamená, že na základe funkčných charakteristík nemôžeme uvažovať o štruktúre a naopak). Ako príklad môžeme uviesť napr. identifikáciu zložitých systémov, kde zvolená štruktúra modelu platí len pre isté rozsahy veličín. S uvedeným princípom úzko súvisí aj pojem čiernej schránky.
Princíp spätnej väzby nie je potrebné vysvetľovať; dobré je však pripomenúť, že z filozofického hľadiska je spätná väzba konkretizáciou jedného z najvyšších typov príčinného spojenia - vzájomného pôsobenia, kde každý proces vystupuje i ako príčina i ako následok (Hegel).
Princíp redukcie je výrazom všeobecnejšie známeho metodologického princípu aproximácie. Zložitosť a jednoduchosť tvoria dialektický pár kategórií. Ashby tvrdí, že teória systémov sa musí budovať na metódach zjednodušenia. Princíp redukcie je využívaný napr. v identifikácii, v teórii agregácie zložitých systémov, ap.
Princíp cieľovosti. Pojem cieľovosti - formulácie cieľov- sa chápe ako imanentná charakteristika subjektu. Cieľ vzniká ako istý ”ideálny obraz”, ktorý chceme dosiahnuť. Vyjadrením tohto princípu je fenomén optimálnosti. Problém optimalizácie nie je z hľadiska filozofického a logicko - metodologického veľmi preskúmaný. Optimálnosť je vždy spojená s nejakým cieľom (kritériom). Z tohto hľadiska môžeme všetko čo sa stane faktom považovať za ”optimálne”. Je to istá analógia Hegelovho výroku ”čo je skutočné je rozumné”. Skutočný zmysel získava optimalizácia len vzhľadom na budúce udalosti.
Reálny proces riadenia však nie je jednorázový akt, ale neustály proces činnosti, ktorý vedie od možnosti k skutočnosti. V tomto procese je neobyčajne dôležitý princíp slobody výberu, ktorý vyjadruje požiadavku riadiť v danom okamihu tak, aby zostala istá možnosť výberu aj v nasledujúci časový okamih. Tento princíp vedie na tzv. mnohovrstvové riadiace štruktúry a sekvenčné rozhodovacie procesy.
Princíp homeostázy vyjadruje známy fakt, že základným cieľom riadenia je homeostáza. Zákony homeostázy sú svojím spôsobom zákony zachovania v teórii riadenia. Podobne ako vo fyzike sú zákony zachovania tesne späté s princípmi optimálnosti (variačné princípy), tak aj v teórii riadenia sú zákony homeostázy spojené s princípmi optimálneho riadenia.
Princíp pozorovateľnosti a riaditeľnosti. Tento princíp môžeme chápať ako istú syntézu uvedených princípov. Pojmy pozorovateľnosť a riaditeľnosť tvoria duálnu dialektickú dvojicu, ktorá má v kybernetike ako vede o riadení zložitých systémov kľúčový význam. Pozorovateľnosť systému znamená, stručne povedané, že zo znalosti vstupov a výstupov je možno určiť počiatočný stav, prípadne aj vnútornú štruktúru systému. Riaditeľnosť systému znamená, že existuje vstupná riadiaca veličina, ktorá zabezpečí prechod systému z ľubovoľného počiatočného stavu do ľubovoľného konečného stavu za konečný čas. Tieto vlastnosti aj pre relatívne zložité dynamické systémy sa dajú exaktne matematicky formulovať. Pre neobyčajne zložité (kybernetické) systémy však uvedené vlastnosti exaktne matematicky zistiť nevieme (pretože kybernetické systémy je len ťažko možné formálne opísať).
Uvedené princípy sa niekedy označujú ako princípy kybernetiky 1.rádu, ktorá vychádza z wienerovského pohľadu a má bližšie k technickým vedám. Ďalšie princípy vychádzajú skôr z biológie a charakterizujú sa ako princípy kybernetiky 2.rádu (Foerster).
Princíp selektívného zachovania 
Stabilné konfigurácie sú zachované, nestabilné sú eliminované. Tento princíp je vyjadrením základného rozdielu medzi stabilnými a nestabilnými konfiguráciami.
Princíp autokatalytického rastu
Stabilné konfigurácie umožňujúce vznik konfigurácií podobných sa stávajú početnejšími. Tento evidentný princíp je zviazaný s predchádzajúcim princípom. Zatiaľ čo prvý vyjadruje konzervatívnu stánku evolúcie, druhý vyjadruje aspekt rastu, vývoja. Autokatalyktický rast vyjadruje nielen známu biologickú reprodukciu, ale aj pozitívnu spätnú väzbu v anorganických systémoch.
Princíp asymetrických prechodov
Prechod z nestabilnej konfigurácie ku stabilnej je možný, nie však opačne. Tento princíp implikuje základnú asymetriu evolúcie. Pravdepodobnosť prechodu z menej stabilného stavu do stabilnejšieho je oveľa väčšia opačná pravdepodobnosť. Tento princíp v podstate odpovedá Ashbyho princípu samoorganizácie, ktorý vyjadruje znižovanie neurčitosti pod vplyvom negentropie (organizácie). To si vyžaduje otvorenosť systému.
Princíp slepej variácie
Tento princíp nie je evidentný na prvý pohľad. Ak by nebol platný museli by sme zaviesť nejakú nadradenú hypotézu (napr. Boha). V biologických systémoch sa tento princíp uplatňuje prostredníctvom náhodných mutácií a rekombinácií. Avšak aj v zložitých dynamických systémoch (napr. technických) nie je možno vždy predpovedať budúci stav systému.
Princíp selektívnej zmeny
Čím väčší počet zmien konfigurácií nastane, tým je väčšia pravdepodobnosť, že jedna z týchto konfigurácií bude zachovaná.
Princíp rekurzivity konštrukcie systémov
Proces slepej zmeny a selektívneho zachovania konštruuje stabilné systémy pomocou rekombinácie stabilných podsystémov. Výsledkom takej konštrukcie je systém, ktorý je viac ako prostá suma jeho častí. Nový stabilný systém môže v ďalšom mať úlohu stabilného bloku pre zložitejší systém; to vedie ku hierarchickej štruktúre zložitého systému.
Uvedené princípy majú všeobecný charakter. Sú v nich skryté a fixované reálne existujúce protirečenia medzi systémom a prostredím, medzi procesmi informačnými a riadiacimi, medzi skutočným a cieľovým stavom, ap. V tejto súvislosti sú veľmi aktuálne najmä otázky formalizácie dialektickej logiky. Tieto problémy vystupujú do popredia najmä s rozvojom metód umelého intelektu.
Je pritom dosť prekvapujúce, že ”tradičná” (aj tá, ktorá sa označuje ako postmodernistická) filozofia si nie veľmi všíma filozoficko - metodologické aspekty kybernetiky a umelého intelektu, hoci, citujúc Marxa: ”Hic Rhodus, hic salta”. Chcem zdôrazniť, že tu vôbec nejde o akúsi mechanickú aplikáciu princípov kybernetiky vo filozofii. Filozofia však nemá právo ignorovať výsledky a závery zovšeobecnení, ktoré kybernetika priniesla.
Dovolím si poznamenať, že tak ako filozofi museli študovať aj veľmi špeciálne problémy fyziky, aby mohli interpretovať jej závery, (pritom niektoré princípy fyziky ako princíp korešpondencie, princíp neurčitosti, ap., majú dnes všeobecnú platnosť aj mimo samotnej fyziky) mali by veľmi pozorne študovať a pokúsiť sa zovšeobecniť kybernetické princípy aj mimo oblasť samotnej kybernetiky. Dnešný svet, či už sa nám to páči, alebo nepáči, je do značnej miery svetom kybernetickým, posthominálnym. Predtým, ako podrobnejšie pojednáme o tomto svete, uvedieme príklady ako si pomocou kybernetiky možno vysvetliť niektoré problémy histórie, súčasnosti a budúcnosti, ako aj niektoré kybernetické pohľady na tzv. globálne problémy ľudstva.
2.3.	Konštruktívna kybernetická filozofia 
Východiskom kybernetickej filozofie je princíp evolúcie. Systémy budeme chápať ako výsledok spojitého procesu, v ktorom vznikajú čoraz zložitejšie formy organizácie. Evolúcia sama o sebe nemá žiadny konečný cieľ. Vývoj je zabezpečovaný prostredníctvom neustálych pokusov a omylov v procese prirodzenej selekcie. Rôznymi kombináciami a rekombináciami systémov v procese neustálych zmien vznikajú nové systémy, z ktorých sú uchovávané stabilné a sú v súlade s požiadavkami okolitého prostredia. Mechanizmus variácie a kombinácie spojito vytvára nové systémy z predchádzajúcich, obvykle jednoduchších systémov. Vlastnosti novovzniknutých systémov sa nedajú redukovať na vlastnosti ich elementov.
Táto evolucionistická interpretácia má súvis s konštruktivizmom v matematike, kde existencia objektu je dokazovaná v procese jeho vytvárania-konštrukcie a nie, napr., na základe zákona o vylúčení tretieho. Konštruktivistické prístupy vo filozofii sú anti-fundamentalistické, nevychádzajú z nejakých základných neotrasiteľných právd. Za jediný základ tejto filozofie možno považovať princíp konštruktívnej evolúcie alebo inak princíp prirodzenej selekcie (Heylighen). Tento princíp má tú vlastnosť, že je ”prázdny”.
Od www ku supermozgu (super-brain)
Súčasná WWW je v mnohých smeroch podobná ľudskému mozgu. Analógia je medzi hypertextami a asociatívnou pamäťou. Spojenia medzi hyperdokumentami sú podobné asociáciám medzi konceptami uchovávanými v mozgu. Táto analógia však môže zahrnúť aj také procesy ako je učenie a myslenie.
V obidvoch prípadoch môžeme považovať získanie informácie ako proces ”šírenia aktivácie”. Vrcholy alebo koncepty, ktoré sú sémanticky blízke hľadanej informácii sú ”aktivované”. Aktivácia sa šíri z vrcholov siete cez spojenia k susedným vrcholom siete. Vrcholy, ktoré obdržali najväčšiu aktiváciu vystupujú ako kandidáti na odpovede. Tento proces sa opakuje, aktivácia sa šíri pomocou ”asociácií” pokiaľ nie je nájdené vyhovujúce riešenie. Takýto proces sa do istej miery podobá procesu myslenia. V súčasnej WWW je šírenie aktivácie implementované len do určitej miery, pretože používateľ volí vrcholy alebo spojenia postupne, zatiaľ čo v mozgu tento proces prebieha paralelne. Ďalším atribútom by malo byť spojenie sémanticky blízkych vrcholov a dokumentov. To si však vyžiada proces učenia.
V ľudskom mozgu sa vedomosti získavajú pomocou procesu asociatívneho učenia. Tomu by mal odpovedať v sieti automaticky spôsob vytvárania asociatívnych spojení, bez neustáleho manuálneho vytvárania spojení. Pre takýto postup by sa dal využiť nejaký jednoduchý heuristický algoritmus, ktorý by posilňoval spojenia s vrcholmi siete, ktoré majú veľkú relatívnu početnosť dotazovania a zoslaboval tie s malou frekvenciou výskytu. Takáto adaptívna samoorganizujúca vlastnosť siete by mohla umožniť vznik veľkej asociatívnej siete, ktorá sa permanentne adaptuje podľa želania používateľov.
V ďalšom vývoji je možno predpokladať dostupnosť prevažnej časti ľudského vedenia na WWW. Ak vedomosti budú usporiadané a získavané vyššie uvedeným spôsobom, mali by sme získať odpoveď na ľubovoľnú otázku. Principiálne asi bude možno získať odpoveď aj na” zle” štruktúrované (”zle” položené) otázky. Takáto situácia sa môže vyskytnúť ak nevieme úplne presne sformulovať problém, avšak intuitívne to vieme opísať niektorými výrazmi (slovami). Pre zložitejšie problémy môže byť odpoveď dosiahnutá v niekoľkých krokoch. Napr. formulácia nejakého čiastkového problému obvykle vyvoláva celý rad asociácií; čiastkové odpovede môžu pomôcť lepšie formulovať problém, čo má za následok presnejšiu odpoveď, atď. Takto sieť funguje ako všeobecná spätná väzba, ktorá do istej miery usmerňuje činnosť používateľa.
Mechanizmus, ktorý je vyššie opísaný, umožňuje používať sieť ako externú pamäť uchovávajúcu obrovské množstvo informácií, zatiaľ čo používateľ sa môže sústrediť na vyššie formy činnosti vedomia. Pre maximálne využitie tejto kognitívnej sily je nutné minimalizovať prekážky medzi interným externým mozgom. V súčasnosti tento mechanizmus - ovládanie cez klávesnicu - je nedokonalý. Už v súčasnosti sa robia pokusy ovládať kurzor pomocou myslenia (senzormi zachytávané mozgové vlny spracované a vyhodnotené pomocou neurónových sietí a príslušných interfejsov vykonajú príslušnú operáciu).
Iný mechanizmus, ktorý môže byť použitý, je zabezpečenie šírenia sa otázky alebo sformulovaného problému po sietí, získavajúc informácie na mnohých miestach zabezpečiť prísun týchto informácií. Po vyhodnotení v našom mozgu pomocou vyššie opísaného mechanizmu môžeme formulovať ďalšie otázky a využiť ”externý” mozog. Za predpokladu dobrého interfejsu je možno hranice medzi interným a externým ”mozgom” fakticky odstrániť.
Integrácia jednotlivcov do supermozgu
Interakcie medzi interným a externým mozgom môžu prebiehať aktívne aj opačne; to znamená že externý mozog môže tiež klásť otázky individuálnemu používateľovi. Takto sieť s dostatočne jemným mechanizmom riadenia môže adaptívne kontrolovať a dopĺňať svoje vedomosti. Pri nájdení medzier vo vedomostiach prípadne nejakých protirečení môže osloviť vhodných používateľov (napr. autorov alebo najčastejších používateľov) o doplnenie medzier a vyriešenie protirečení. Sieť takto realizuje implicitné a explicitné učenie aj prostredníctvom svojich používateľov zatiaľ čo títo sa učia prostredníctvom siete. Podobne sieť umožní výmenu informácií medzi používateľmi. Takýmto spôsobom sa mozgy používateľov stávajú vrcholmi siete. Aj keď individuálni používatelia môžu odmietnuť odpovedať na otázky prostredníctvom supermozgu, asi ťažko niekto odmietne využiť neohraničený potenciál a inteligenciu supermozgu pre svoje vlastné účely.
Avšak vo všeobecnosti, najmä z etického hľadiska, za poskytované služby treba poskytnúť protihodnotu. Nakoniec zviazanosť individuálnych mozgov so sieťou a teda aj navzájom medzi sebou bude taká silná, že naozaj vzniká ”mozog mozgov”, teda supermozog. Milióny (v budúcnosti možno miliardy) mozgov s individuálnymi procesmi a zvláštnostiami myslenia pracuje paralelne, vytvárajúc stále nové vedomosti.
Vytvorenie supermozgu nie je dostatočné pre realizáciu metasystémovej tranzície (prechodu). Je načim vytvoriť vyššiu úroveň riadenia, ktorá by riadila a koordinovala procesy riadenia na nižšej úrovni, čiže na úrovni individuálnych mozgov. Aby sme supermozog mohli charakterizovať ako metasystém, myslenie na úrovni supermozgu musí byť nielen kvantitatívne, ale aj kvalitatívne odlišné od ľudského myslenia.
Neustála reštrukturalizácia a reorganizácia, skvalitňovanie vedomostí supermozgu prostredníctvom neustálej analýzy a syntézy vedomostí individuálnych mozgov, doplňovanie vedomostí a riešenie inkonzistentností je metaúrovňový proces; nielenže využíva existujúce vedomosti, ale vytvára nové, ktoré sú na vyššej úrovni. Takýto riadený proces vývoja vedomostí vyžaduje metamodel; model vytvárania nových modelov. Takýto metamodel môže vychádzať na analýze blokov vedomostí, mechanizmu kombinovania a rekombinovania blokov pre generovanie nových vedomostí na základe istých hodnôt a kritérií.
Metasystémová tranzícia
Predstavme si ľubovoľný systém S. Predpokladajme, že existuje spôsob ako urobiť množstvo jeho kópií, aj s možnými variáciami. Predpokladajme zjednotenie (integráciu) týchto systémov do nového systému S’, ktorý obsahuje systémy typu S ako svoje podsystémy a zahrňuje tiež dodatočný mechanizmus riadiaci chovanie sa a produkciu S-subsystémov. Tento nazveme metasystém M’ vo vzťahu ku S a proces vytvárania nazveme metasystémová tranzícia (prechod)-MT. Postupnou aplikáciou tohto postupu sa vytvára mnohoúrovňová štruktúra riadenia, ktorá umožňuje zložité spôsoby správania. Vo všeobecnosti môžeme považovať aj biologickú a kultúrnu evolúciu ako matasystémové tranzície vo veľkom meradle. Koncept metasystému nám umožňuje zaviesť istú kvantitatívnu mieru evolúcie a tak rozlíšiť progres (pozitívny smer evolúcie) od regresu (negatívny smer).
Kybernetické systémy môžeme charakterizovať z hľadiska ich štruktúry alebo z hľadiska ich funkcie. Zatiaľ nie je možno, vzhľadom na nedostatočné poznanie, opísať a vysvetliť dosť dobre činnosť mozgu ako funkciu jeho štruktúry.
Môžeme však pozorovaním prejavov evolučných systémov usudzovať na jeho vnútornú štruktúru. Z pohľadu funkcionálneho je matasystémová tranzícia ten prípad, ak nejaká aktivita A, ktorá je charakteristická pre riadenie systému S, je sama riadená ak nastane MT. Funkcionálny aspekt MT môžeme vyjadriť ako reláciu: riadenie A = A’. Ako príklad môžeme uviesť nasledovnú postupnosť MT:

riadenie polohy = pohyb
riadenie pohybu = dráždivosť (jednoduchý reflex)
riadenie dráždivosti = (komplexný) reflex
riadenie reflexu = asociácia (podmienený reflex)
riadenie asociácií = ľudské myslenie
riadenie myslenia = kultúra
Super a/alebo metabytie
Integrácia ľudských bytostí prostredníctvom veľmi rozvinutých systémov človek-stroj môže byť zdrojom zaujímavých (aj keď nesmierne problematických) úvah o kybernetickej nesmrteľnosti. Táto idea (inak známa v prácach ruského filozofa Fiodorova) predpokladá faktické zotrenie hranice medzi organickou (mozog) a anorganickou (počítač) hmotou. Takýto hybridný organizmus môže prežiť nie ako biologický systém, ale ako vysoko organizovaný kybernetický systém, prepojený aj s organickým svetom.
Prostredníctvom priamej komunikácie mozgu s počítačom smrť individuálnych jedincov takéhoto systému nemá za následok zánik celého systému. Takýto metasystém môže sa evolučne vyvíjať. Je otázkou či takýto systém, ktorý môže vzniknúť ako následok budúcich metasystémových tranzícií, bude považovaný za individuálnu bytosť (metabytosť), alebo ako spoločnosť bytostí (superbytosť).
Tvorivý akt slobodnej vôle je biologickou funkciou ľudských bytostí. V budúcom supersystéme musí táto schopnosť byť zachovaná ako nevyhnutný základ a nové kvality sa musia dosahovať skrze nich a pre nich. Veľkou výzvou pre ľudstvo je práve dosiahnutie syntézy medzi integráciou a slobodou. Kybernetické nesmrteľné bytosti však tiež budú podliehať evolučnému vývoju prostredníctvom mutácií, sebareprodukujúc sa aj z iných materiálov.
Metafyzika
Filozofia tradične začína metafyzikou alebo ontológiou (náukou o bytí). Na rozdiel od ”klasických” ontológií kybernetický prístup začína od elementárnych akcií alebo procesov a nie od statických objektov alebo častíc. Relatívne stabilné systémy vznikajú v procese slepého hľadania a selektívneho výberu. To vedie ku samoorganizovanej evolúcii univerza ako celku. Tá je charakterizovaná spontánnym vznikom zlotejších komplexov: od elementárnych častíc v priestoro-čase ku atómom, molekulám, kryštálom, disipatívnym štruktúram, bunkám, živočíchom, človeku, spoločnosti, kultúre, atď. Procesy vzniku možno považovať za ”kvantá” evolúcie; sú to nespojité procesy, ktoré nemenia len stav systému ale aj jeho organizáciu. V nových systémoch vlastnosti celku sú obmedzované jeho časťami (redukcionizmus), ale aj správanie sa častíc (podsystémov) je obmedzené celkom (holistický prístup). Asi najdôležitejší typ vzniku je už spomenutý metasystémový prechod (Turčin, 1977). Príkladmi sú, napr., vznik života, viacbunkové organizmy, ľudská inteligencia, ap. Je charakterizovaný rastom zložitosti (rôznorodosti) na úrovni objektu a so vznikom metariadenia (koordinácie) na vyššej úrovni.
Prechod od klasických rámcov filozofie ku konštruktívnym môže byť tiež ako príklad takejto tranzície. Namiesto rôznych základných východísk je možno tieto istým spôsobom integrovať na netaúrovni riadenia.
Konštruktívna epistemológia
Uvedený príklad ukazuje, že MT je nielen mechanizmus fyzikálnej alebo biologickej evolúcie, ale aj základný princíp riešenia problémov.
Evolúcia je fakticky jeden gigantický proces riešenia problémov ktorý na báze pokusov a omylov hľadá odpoveď na otázku: ako zostrojiť systém, ktorý prežije v maximálnej variete situácií (Heylighen, 1988)? Vedomosti a poznanie sú jedným z výsledkov takéhoto procesu. Funkcia vedomostí ako samovoľného selektora (vicarious selector) je v eliminovaní nebezpečných alebo nevhodných akcií predtým ako boli uskutočnené a tak zvyšovať šance prežitia systému. Uvedený selektor môžeme považovať za najzákladnejšiu formu modelu, ako abstraktný systém reprezentujúci procesy vo vonkajšom prostredí. Model (obvykle homomorfný) je vždy jednoduchší ako prostredie, umožňuje predikciu a tým aj možnosť včasných akcií.
Model nie je len statická homomorfná reflexia prostredia; je to dynamický proces, ktorý prostredníctvom pokusov a omylov získava indivíduum, druh, spoločnosť. Reprezentuje nie štruktúru prostredia ale skôr jeho funkciu (akciu). Existuje veľa rôznych modelov reality, rôznym spôsobom túto odrážajú. Vytváranie a posúdenie modelov je možné len z istej metaúrovne, čo môžeme charakterizovať ako MT vo vzťahu ku triede modelov.
Evolučná etika
Evolučná filozofia môže byť prostriedkom pre vytváranie etiky. Evolučná etika (podobne ako evolučná ontológia a epistemológia) nie je veľmi známa. Vychádza z presvedčenia, že naše ciele nezávisia od samotnej prírodnej evolúcie a že si ich môžeme voliť (Turčin, 1977). Nie je najvhodnejšie odvodzovať ich ani prostou predikciou prirodzeného vývoja. Napr. biologická evolúcia favorizuje individualizmus (egoizmus); naopak ľudstvo dokázalo cestou MT rozvinúť také javy ako kooperácia.
Ďalšou zaujímavou stránkou takejto etiky je už spomínaná kybernetická nesmrteľnosť. To čo prežíva nie je materiálny substrát, ale neobyčajne zdokonalený systém človek-stroj. Kybernetická nesmrteľnosť môže byť veľmi pozitívnym motívom v činnosti ľudstva.
Jednou zo základných hodnôt môže byť aj snaha o optimálne využitie všetkých znalostí ľudstva. Takáto snaha môže viesť ku metasystémovej tranzícii v tomto smere, čo môže vyústiť do doposiaľ nepoznaných, už spomínaných foriem (superbytie, metabytie).
2.4.	Metódy a prostriedky budovania kybernetickej filozofie
Vytváranie kybernetickej filozofie je proces, ktorý sa opiera o vyššie uvedené prístupy. Základnou ideou je vytváranie tejto filozofie ako rekombinácie rôznych systémov, následná selekcia kombinácii, ktoré sú relatívne stabilné.
Tieto v procese ďalšej rekombinácie a selekcie vytvárajú nové systémy. Pri značnej zložitosti problémov je nutné uskutočniť metasystémovú tranzíciu, ktoré na vyššej úrovni integruje prípadne kontradikcie v zmysle princípu vonkajšieho doplnenia.
Pre budovanie takejto filozofie je načim generovať neustále nové idey, koncepty a systémy konceptov. Idey (podobne ako gény) podliehajú variáciám a selekcii, rekombináciám a mutáciám, šíria sa a zachovávajú. Základnou metodikou pre urýchlenie vývoja je v podpore a zosilňovaní tendencií pomocou kybernetických metód a (informačných) technológií.
To si vyžaduje veľkú varietu konceptov a ideí, generovaných veľkou varietou zdrojov (napr. rôznych aktívnych prispievateľov-účastníkov projektu s rôznym vedeckým a kultúrnym pozadím). Ďalej je potrebné mať prostriedky realizáciu uvedených prístupov, čiže počítače umožňujúce komunikáciu, ktoré umožnia kombinácie a asociácie konceptov na základe dohodnutých kritérií pre vytváranie nových systémov.
Získanie rôznych názorov
Pre praktickú realizáciu projektu PCP je veľmi dôležité získať čo najširšie spektrum rôznych názorov z rôznych oblastí nielen z tradičných vedeckých disciplín, ale aj z oblasti filozofie, technológie, náboženstva, ap.). Prispievatelia sú z rôznych krajín, svetadielov. Jedinou možnou cestou je využitie nových komunikačných médií. Použitie klasických médií a aj elektronickej pošty je nedostačujúce. Je nutné využiť plný rozsah možností integrovaných služieb digitálnej siete (text, zvuk, obrazy, video, telekonferencie). Komunikácia pomocou počítačov umožňuje nielen rýchlu výmenu informácií, ale aj využitie rôznych techník, napr. diskusných klubov. Počítač uchováva zoznam adries všetkých účastníkov ako aj poslané správy, ktoré si asynchrónne môže prečítať každý člen a môže asynchrónne príslušne reagovať. Tento dynamický spôsob komunikácie umožňuje priamu diskusiu v reálnom čase. Príspevky je možné v ľubovoľnej dobe ”stiahnuť” z centrálneho počítača pre rôzne účely.
Reprezentácia vedomostí (filozofických) v počítači
Zhromažďované vedomosti by nemali byť len heterogénnou zmesou príspevkov, ale skôr systémom znalostí; nato potrebujeme nejaký systém reprezentácie poznatkov. Sú známe rôzne prístupy: frames (rámce), objektovo-orientované schémy, sémantické siete, produkčné pravidlá, ap. Expertné systémy, zahrňujúce tieto techniky, však nie sú najvhodnejšie pre účely komunikácie na WWW.
Vyžaduje sa flexibilnejšia štruktúra ako sú napr. hypermediálne štruktúry. Vedomosti sú tu reprezentované ako ”kúsky” (chunks). Tieto obsahujú text, obrazy, vzorce, alebo aj iné média (video, zvuk), ktoré sú navzájom poprepájané rôznymi typmi asociatívnych spojení (links). Tieto je možno aj editovať a tým si z nich vybrať potrebné časti ako aj ich inovovať. Výhody v porovnaní s expertnými systémami sú zjavné: reprezentácia neformálnych, kontextových ideí, informácií, napr. aj poézie, metafor, hyperbol, analógií, asociácií, ap. Nevýhodou (zatiaľ) je to, že neformálnosť prístupu neumožňuje využiť rôzne inferenčné pravidlá pre zodpovedanie položených otázok.
V súčasnosti v projekte PCP sú využívané ako formálne (logické, matematické definície, teorémy, ap.), tak aj neformálne (čiastočne) prístupy (analógie, príklady, ap.). Podobne ako v procese iných evolúcií však reprezentácia vedomostí je otvorený dynamický permanentný problém, ktorý musí predstavovať adaptívny systém. Zrejme sa vytvoria rôzne hybridné systémy reprezentácie. Vo filozofii by mohli byť veľmi užitočné sémantické prístupy, v ktorých z jednotlivých kúskov rôznych textov by pomocou formálnych aj neformálnych spojení môžu vzniknúť nové koncepty, pojmy. Vzniká možnosť definovať a študovať operáciu vzniká z....
2.5.	Informačná spoločnosť
Informačná spoločnosť (IS) je dnes predmetom intenzívnych úvah, štúdií ale aj vzrušených diskusií s kontroverznými pohľadmi. Pre hlbšie pochopenie procesov v IS je načim uvažovať aj jej sociálne, historické, ekonomické a environmentálne aspekty. Produktom ”technologickej evolúcie” je technologické prostredie, ktoré spätne vplýva na ľudskú kultúru. Vzťah medzi technológiou a spoločnosťou je ťažko pochopiť bez analýzy sociálno-ekonomických mocenských vzťahov. V každej spoločnosti ako hovorí Machiavelli existujú vládnúci a ovládaní. Analogicky to platí aj v oblasti technologického rozvoja. Priepasť medzi elitou, ktorá aktívne vyvíja nové technológie a masami, ktoré pasívne tieto prijímajú, sa neustále prehlbuje. Tieto trendy sa premietajú aj do ostatných štruktúr spoločnosti. Intelektuáli, ktorí sa považujú za nezávislých, sú jedinou reálnou silou, ktorá môže (ak vôbec môže) poukázať aj na negatívne stránky technologického rozvoja.

Problémy moci, politiky a štrukturálnych zmien.
Otázka moci je dodnes jednou z najmenej pochopených a najdôležitejších otázok života, najmä v dnešnej spoločnosti. Dochádza nielen ku presunu, ale aj k premene moci.
Kým dodnes prevládajúci názor preferuje v otázkach moci bohatstvo a násilie, v súčasnosti sa ako najkvalitnejšia moci začína považovať vedenie (znalosti, vedomosti). Vedenie má zásadne iný charakter ako peniaze a násilie, pretože je oveľa dostupnejšie širokému okruhu ľudí, má demokratický charakter. Bohatstvom, peniazmi súčasnosti začína byť informácia.
Základným znakom informačnej spoločnosti je to, že vedomosti, znalosti, informácia vôbec, majú strategický charakter (podobne ako kapitál v industriálnej spoločnosti). Sme svedkami historickej transformácie tradičného modelu moci. Prejaví sa to postupne vo všetkých sférach života spoločnosti. Informácia sa stáva rozhodujúcim zdrojom kapitálu a ekonomickej moci. Podrobnejšie o týchto otázkach viď kapitolu o kyberokracii.
Významným dôsledkom je aj veľký vzrast mimovládnych organizácií a inštitúcií. Tieto môžu vytvárať koalície a mať v konečnom dôsledku vplyv aj v rozhodovacích procesoch aj mimo oficiálnych rozhodovacích štruktúr (vláda, parlament, samosprávy). Ako príklady možno uviesť rôzne občianske a profesionálne či stavovské združenia (rôzne lobbystické skupiny, nadácie, komory rôznych profesií, napr. lekárov, právnikov, zväzy spotrebiteľov, rôzne skupiny na rasovej báze, ap.). To všetko predstavuje novú kvalitu interakcií medzi štátnymi inštitúciami a organizáciami reprezentujúcimi občiansku spoločnosť. To si bude vyžadovať najmä od štátnych inštitúcií, ale aj od predstaviteľov väčších priemyslových spoločností podstatne väčšiu pružnosť pre získanie informácií a pre vybudovanie komunikačných infraštruktúr v týchto nových zmenených podmienkach.
Všetky tieto a iné zmeny budú mať za následok nové diskusie, spory o ciele jednotlivcov a spoločnosti v kyberokratickom štáte; tieto budú umocnené bezprecedentnými komunikačnými možnosťami aj v oblasti propagandy medzi štátmi. Kyberokracia bude vyžadovať totálne zmeny aj v spôsoboch vládnutia. Dôležité budú aj zmeny v chápaní slobody, autority, rovnosti, demokracie v informačnom veku.
Tienisté stránky informačnej revolúcie
Informačná revolúcia má aj svoje tienisté stránky, aj v oblasti demokracie ako takej a všeobecnejšie v politike. Prejavy kríz demokracie sú niekedy tiež neveľmi pozorovateľné; postupujúca degradácia len sa vynára len pri prekročení istých kvalitatívnych prahov. V histórii je politika zviazaná s vývojom technológie médií. V súčasnosti je politika neoddeliteľná od masmédií, najmä od televízie. Spôsob prezentovania správ v televízii, jeho skratkovitý charakter, nahradzuje hlbšie poznanie a vnímanie a vedie ku návyku prijímania aj tých najhroznejších správ ako niečoho normálneho a virtuálneho. Filtrácia správ a reality vôbec vedie ku deformácii informačného reťazca, od zdroja až ku spotrebiteľovi informácie. Výsledkom je absolútna prevaha televízie pri vytváraní obrazu politiky a zmenšovanie vplyvu tlače.
Samozrejme, že pri začiatkoch televízie, v tridsiatych rokoch, boli plány a zámery jej tvorcov úplne iné. Zdôrazňovala sa najmä vzdelávacia stránka televízie; táto mala slúžiť hlavne verejným a nie komerčným záujmom. Avšak vývoj v trhovom prostredí úplne zmenil pôvodné zámery. Dnes viac ako 90% televízneho času je venované zábave.
V súčasnosti je v podobnom počiatočnom štádiu ako bola televízia v tridsiatych rokoch, nastupujúca počítačová komunikácia v kybersvete. Znovu ako v počiatkoch televízie, prevládajú optimistické prognózy ďalšieho vývoja. V oblasti politiky je to najmä idea ”elektronickej demokracie”. Táto sľubuje novú éru participácie pri rozhodovaní o veciach verejných. Prostriedkom má byť všeobecne pre každého dostupný dobrý počítač zapojený do dobre fungujúcej siete.
Tieto veľkolepé predikcie vychádzajú z extrapolácie súčasného stavu Internetu, ktorý ako nová forma komunikácie môže naozaj vzbudzovať nádeje. Je to najmä jeho značná (zatiaľ) nekomerčnosť. Existujú však predpovede, že už v blízkej budúcnosti niekoľkých rokov dôjde k jeho značnej (podľa niektorých prognóz úplnej) komercionalizácii. Dôležité je tiež upozorniť, že zatiaľ prevažuje v komunikácii na Internete tlačené slovo, čo pre značný počet ľudí (funkčne negramotných) je prekážkou ďalšieho rozšírenia. Avšak projekty informačných superdiaľníc zabezpečia potrebné prenosové vlastnosti pre šírenie hlavne videosignálu, čo úplne zmení charakter Internetu.
Ďalšou otázkou je kto bude platiť v budúcnosti neustále rastúce náklady na informačné superdiaľnice? V tomto smere sa zrejme ukáže, že tento projekt je typický príklad projektu intetnalizujúceho zisky a externalizácie nákladov.
Pri jasných trendoch komerčného využitia sa v trhovom prostredí vytvorí nejaká trhová cena služieb; táto sa môže strať nedostupnou pre široké vrstvy. Môže sa ukázať, že podobne ako pri projekte káblovej televízie, ide hlavne o ďalšiu formu zväčšovania ziskov.
Avšak tieto ekonomické úvahy nemusia byť podstatné. Veľmi dôležité sú aj otázky demokracie a politického systému. Nová generácia si neustále odznova osvojuje základné fakty a prístupy k demokracii. Môžu vznikať otázky či prvky elektronickej demokracie skvalitňujú politický systém žiadaným smerom, alebo či nevedú ku nejakej novej forme totality. Záverom je potrebné zdôrazniť, že vyššie uvedené poznatky sú len jedným z možných pohľadov na súčasnú kybernetiku a príbuzné oblasti ako aj na využitie počítačovej komunikácie vo vedeckej práci. Aj z tohoto dôvodu neuvádzame literatúru a to platí pre všetky kapitoly, pretože väčšina zdrojov je k dispozícii v podobe hypertextov na WWW na adrese http://pespmc1.vub.ace.be

3.	Dejiny, súčasnosť a budúcnosť
3.1.	Dejiny a súčasnosť
V súčasnosti sme svedkami prehodnocovania dejín, najmä tých nie veľmi vzdialených. Z hľadiska kybernetiky ide v histórii o vytváranie modelov dejín. Veľmi dôležitou etapou kybernetického modelovania je aj overenie modelu. Historické modely sú z tej zvláštnej triedy modelov, v ktorých nie je možnosť overenia v reálnom čase, pretože zobrazujú také procesy, ktoré už odzneli. Históriu môžeme kyberneticky chápať ako istý druh neobyčajne zložitého systému. Tieto systémy sa vyznačujú hlavne tým, že ich nie je možné do všetkých podrobností vymedziť a formálne opísať.
Kybernetika pre skúmanie neobyčajne zložitých systémov používa metódu homomorfných modelov, nazývanou tiež metódou čiernej schránky. Čierna schránka je vhodným modelom neobyčajne zložitého (kybernetického) systému, ak obsahuje toľko informácie, aby zvládla jeho varietu (čo je určitá miera zložitosti systému). Štruktúru čiernej schránky určujeme na základe aktívneho pôsobenia vstupných podnetov a na príslušnej odozve výstupov. Špecifickosť historických modelov je v tom, že sú to čierne schránky bez vstupu; to znamená, že časová priepasť, ktorá nás delí od uplynulých procesov, nám dovoľuje usudzovať o nich len na základe historického informačného materiálu. V takomto systéme nie je možné vykonávať experimenty pôsobením na vstup systému. Informácia sa pohybuje len v subsystéme historik - pracovný model dejín. Podobná metodika sa niekedy používa pri skúmaní astronomických javov. Kým pri aktívnom experimentovaní je principiálne možné zostrojiť izomorfný model skúmaného systému, v prípade čiernej schránky bez vstupu to možné nie je. Vzhľadom na to, že neexistuje spätná väzba historik-systém skúmania v reálnom čase, je možné len vytvorenie približného homomorfného modelu. Takýchto modelov môžeme vytvoriť celý rad, avšak pre ich overenie musíme vypracovať určitú klasifikáciu modelov ako aj kritéria pre výber modelu, ktorý sa bude čo najviac približovať ku skúmanému reálnemu objektu (v našom prípade istý úsek dejín, alebo celé dejiny).
Aké spôsoby skúmania dejín používajú historici? G.W.F. Hegel, ktorého v tomto smere načim isto považovať za autoritu, uvádza tri spôsoby: bezprostredné, reflektívne a filozofické dejepisectvo. Aktuálne sú najmä pre súčasnosť spôsoby písania reflektívnych dejín ktoré Hegel nazýva pragmatický a kritický. Pragmatický spôsob sa snaží o sprítomnenie minulosti tým, že sa sprítomňuje tá ktorá udalosť. Tu sa treba zmieniť najmä o morálnych reflexiách a o morálnom ponaučení štúdiom dejín, ktoré sa ma pri tom získať. No skúsenosť a dejiny, ako hovorí Hegel, nás učia, ”že národy a vlády sa nikdy ničomu z dejín nepriučili, a že sa nikdy nesprávali podľa ponaučení, ktoré z nich mali vyvodiť. Každá doba vytvára také zvláštne okolnosti, je takým individuálnym stavom, že sa v ňom musí a môže rozhodovať len podľa neho samého. V zhluku svetových udalostí nepomáha nijaká všeobecná zásada, ani spomienka na podobné pomery, lebo niečo, čo je len bledou spomienkou, nemá nijakej sily proti životnosti a slobode prítomnosti.”
Druhý spôsob reflektívneho dejepisectva je kritický spôsob. ”Tu sa neprednášajú dejiny samy, ale dejiny dejín a hodnotenie historických podaní, skúmanie ich pravdivosti a vierohodnosti. Táto vyššia kritika má potom otvoriť dvere všetkým možným nehistorickým výplodom jalovej fantázie. To je ten istý spôsob, ako získať prítomnosť v dejinách, a to tým, že subjektívne myšlienky sa dosadia namiesto historických dát - myšlienky, ktoré sa považujú za tým skvelejšie, čím sú odvážnejšie, t.j. na čím chatrnejších drobných okolnostiach spočívajú a čím viac protirečia tomu čo je v dejinách najistejšie.” Uvedené citáty by si mali pripomenúť najmä novodobí premaľovači dejín, ktorí sú schopní a ochotní ich premaľovať podľa príslušnej politickej objednávky. Oproti uvedeným spôsobom skúmania histórie stavia Hegel filozofický druh dejepisu, ktorého podstata vyjadrená súčasným jazykom, tkvie v spôsobe teoretického odrazu predmetu skúmania (dejín) v súlade s jeho vlastnou štruktúrou, vnútornými podstatnými súvislosťami jeho rôznych stránok. Ide v podstate o spôsob modelovania dejín na základe systémového prístupu. Takýto spôsob skúmania dejín však dnes nenachádza odozvu najmä z politických a ideologických dôvodov, pretože by nemusel viesť ku želaným výsledkom. Historici sa však nemôžu vyhnúť takémuto prístupu, najmä pri hodnotení udalostí a dejín dvadsiateho storočia. Pri ich objektívnom systémovom hodnotení by napríklad mohli prísť k záveru, že podstatné rysy direktívneho a liberálneho systému, ako aj ich ciele, nie sú až také odlišné. Že z hľadiska globálnych celosvetových problémov sa jedná možno o hierarchicky nižší, lokálny problém. Že dve najničivejšie vojny v tomto storočí boli dôsledkom krízy západnej spoločnosti a jej politického systému - kapitalizmu, že obidva spomínané systémy sú pokusom o uskutočnenie scientisticko-technologickej utópie zrodenej nikde inde ako v hlavách filozofov západnej Európy.
Avšak v hystérii kobercových náletov na posledných dvadsať, štyridsať, či sedemdesiat rokov, si politici a historici zatiaľ netrúfajú objektívne zhodnotiť toto obdobie. Dominuje ideologický (reflektívne-pragmatický) prístup, ktorý nachádza dokonca vyjadrenie v uzneseniach o dejinách. To je ten pravý vedecký prístup! Odhlasujme si dejiny a potom s pocitom dobre vykonanej práce, s primeranou finančnou odmenou za tento ”štátnicky” úkon, si vzájomne zatlieskajme a porazeným v hlasovaní ukážme víťazné tarzanovské gesto. Nad týmto sa môže obyčajný jedinec, ktorý bol uplynulé desaťročia materiálom týchto dejín, len smutne zasmiať, alebo zaplakať. To je tá ”lesť rozumu v dejinách” o ktorej hovorí Hegel; ktorá však v dejinách pôsobí ako spätná väzba a tým sa čin obracia proti tomu kto ho vykonáva, vráti sa mu späť ako bumerang.
Modelovanie dejín a ich príslušná interpretácia poskytuje možnosť prikročiť ku rekonštrukcii súčasnosti a plánovaniu najbližšej, prípadne aj vzdialenejšej budúcnosti. Z hľadiska kybernetiky sa jedná o vypracovanie aktuálnych modelov súčasného stavu, resp. krátkodobých, alebo dlhodobejších prognostických modelov. Vytváranie aktuálnych modelov vychádza hlavne z analýzy danej situácie a na ňu nadväzuje etapa návrhu a realizácie príslušných stratégií a algoritmov rozhodovania a riadenia. Procesy riadenia sú obvykle charakterizované integrujúcim činiteľom a tým je dosiahnutie určitého cieľa riadenia. Problematika formulácie cieľa, ako nejakého ideálneho odhadu výsledku riadenia, je prerogatíva človeka. Klasici kybernetiky pokladajú vo všeobecnosti za cieľ riadenia homeostázu, čo je, zjednodušene povedané, dosiahnutie stability a adaptivity systému, pri pôsobení okolitého prostredia. Avšak homeostáza je, tak povediac, podstata prvého rádu. Ako cieľ riadenia sa často používa zachovanie, alebo zvýšenie organizovanosti systému, čo odpovedá obmedzeniu neurčitosti systému, zmenšeniu jeho entropie. Veľmi často sa dokonca hovorí o optimalizácii riadenia podľa stanoveného cieľa. Procesy riadenia sú tým zložitejšie, čím je zložitejší systém a jeho funkcie; napríklad v sociálno-ekonomických systémoch. Podstata spočíva v tom, že v takýchto systémoch je samotná povaha riadenia zahmlená rôznymi politickými, ekonomickými, ideologickými a morálno-etickými faktormi. Ako napríklad zaradiť nie práve zriedkavé prípady, ak cieľom riadenia je deštrukcia štruktúry objektov, zníženie úrovne ich organizácie. V súčasnej praxi sa to môže prejaviť zaranžovaním ďalších etáp, prípadne snahami o ”dovŕšenie” zamatovej, novembrovej revolúcie, či neholúcie. V tejto situácii je dobré si pripomenúť slová Arkadija Averčenka, ruského spisovateľa emigranta pochovaného na Olšanskom cintoríne, z jeho knihy Tucet nožov do chrbta revolúcie: ”Revolúcia je búrka. Búrka sa končí rýchlo a osviežuje povetrie, život je odrazu jasnejší, kvety krajšie kvitnú. Ale kde búrka nasleduje za búrkou, tam niet života. A ten, to chce úmyselne búrku predlžovať, ten je očividný nepriateľ blaženého života. Musím sa priznať, že výraz brániť revolúciu považujem za nezmyselný a úbohý”.
Ako môžeme dnes vidieť, povedané Heglovými slovami, ”nič sa dnes častejšie nevyskytuje než nárek, že sa neuskutočňujú ideály, ktoré vytyčuje fantázia a že chladná realita ničí tieto nádherné sny. Tieto ideály, ktoré stroskotávajú na úskaliach tvrdej reality a hynú na púšti života, môžu byť predovšetkým len subjektívne a môže ich mať len individualita jednotlivca, ktorý považuje seba za to najvyššie a najmúdrejšie”. Rozpory môžu byť a do určitej miery aj sú prejavom nejasných formulácii cieľov. Tie sú relatívne jasné v ekonomickej oblasti (transformácia ekonomiky, reštriktívna politika, stabilita meny, ap.), avšak v iných oblastiach sú stanovené veľmi neurčito, vágne (v kybernetike máme vhodný výraz ”fuzzy”). Sú často vyjadrované istými sloganmi, prirovnaniami, metaforami ako vstup do Európy, demokratická či autentická federácia, dvojdomček, hviezdičky na európskom nebi, ktorých obsah nie je jasný asi ani ich autorom. Celý proces rozhodovania a riadenia je niekedy nahradzovaný kampaňami s využitím masívneho ovplyvňovania hromadnými oznamovacími prostriedkami pre vytypovaný účel, ktorý nahrádza cieľ. Problematika generovania cieľov v zložitých systémoch je neobyčajne komplikovaný problém a vyžaduje si hlboké štúdium a pochopenie globálnych a lokálnych trendov vývoja spoločnosti. To je však už téma pre inú úvahu.
3.2.	Súčasnosť a budúcnosť
Niet nijakých ohraničení pokroku! Takéto bolo heslo mnohých utópií na rozhraní 18. a 19.storočia. Francúzsky osvietenecký filozof Condorcet už v roku 1795 vyslovil dohady o medziach rastu, pričom navrhoval použiť matematické metódy pre overenie rôznych alternatív vývoja a jeho metodika obsahuje to, čo dnes nazývame modelovanie. Až tri roky po ňom prišiel so svojou teóriou Malthus. V 20-tych rokoch 19.stor. francúzsky utopista Fourier sformuloval zaujímavú, v podstate kybernetickú myšlienku o zabezpečení rovnováhy medzi počtom obyvateľstva a životnými prostriedkami. V súvislosti s početným rastom ľudstva vzniká mnoho problémov, ktoré podstatne menia podmienky ľudskej existencie na Zemi ako aj tradičné predstavy o technickom, ale aj spoločenskom a kultúrnom vývoji; vynárajú sa tzv. globálne problémy svetového vývoja. Dnes je už zrejmé, že to všetko tvorí jeden celok: nesmierne zložité problémy spoločensko-ekonomického vývoja i politické štruktúry sveta rovnako ako aj problém stability biologického prostredia, hľadanie novej surovinovej základne, vývoj nových technológií, ap. Pre ich skúmanie sa vyžaduje systémový prístup.
Najpoužívanejšou metódou je využitie kybernetického modelovania pre vytváranie tzv. ”modelov sveta”. V tomto smere je to najmä činnosť Rímskeho klubu, v rámci ktorého boli na základe Forresterovej systémovej dynamiky postupne vypracované rôzne verzie modelov sveta Základný cieľ globálneho modelovania je v tom, že skúma rozličné alternatívy ďalšieho rozvoja ľudstva, a navrhuje vylúčiť nevhodné a prijať iné vhodnejšie.
Pre takýto prístup k poznaniu budúcnosti je charakteristické prvotné pochopenie súčasnosti, podstaty a smeru nastavajúcich zmien v minulosti a súčasnosti. Hoci to môže znieť podivne je to len inovovanie ranokresťanských ideí, ktoré rozvíjal už Augustín Blažený 400 rokov pred n.l., keď hovorí:” neexistuje ani minulosť, ani prítomnosť; zdá sa, že bolo by vhodnejšie hovoriť o prítomnosti minulosti a o prítomnosti budúceho.”
Poznanie budúcnosti je spojené s kritickým poznaním súčasnosti. Pre pochopenie krízových procesov je načim nielen jednoducho zafixovať fakt, že existuje odtrhnutie človeka od prírody, že existujú globálne problémy, ale objasniť v dôsledku akých príčin k nemu došlo. Pritom značná časť problémov, ktoré sú charakterizované ako globálne, sú typické pre vyspelé krajiny (včítane niektorých krajín východnej a strednej Európy). Vychádza sa niekedy z nie celkom odôvodnenej extrapolácie krízy tzv. rozvinutého Severu na celý svet a celé ľudstvo. V pozadí je aj strach z možnej globálnej katastrofy, prípadne strach zo zníženia dosiahnutého životného štandardu. Možno sa tu ozýva aj nie celkom čisté svedomie pri hodnotení spôsobov nadobudnutia bohatstva. Dve tretiny ľudstva má však podstatne iné starosti ako sa zaoberať globálnymi problémami. Ako hovorí F. Capra v knihe The Turning Point, tzv. tretí svet je dnes v úlohe klasického proletariátu voči nadnárodným spoločnostiam. Tieto využívajúc nacionálne, rasové, náboženské, prípadne iné rozpory, dokážu postaviť každého proti každému a z danej situácie vyťažiť maximum.
Veľmi dôležitým, ba možno povedať, že kardinálnym výsledkom kybernetického modelovania je detronizovanie ilúzií technokratických prístupov ku budúcnosti. Do nedávna boli prognózy najčastejšie vyslovované vo vedecko-fantastických dielach. Základným rysom metód, ktoré sa tu používajú, je snaha lineárne extrapolovať do budúcnosti tie možnosti, ktoré sa už realizujú, alebo potenciálne dozrievajú v súčasnosti. S. Lem v knihe Summa technologiae nazval túto metódu ortoevolučnou prognózou. Príklady týchto prognóz ukazujú, že predvídané obrazy budúcnosti a to aj nie príliš vzdialenej, sa podstatne líšia od skutočnosti. Nedostatkom ortoevolučnej metódy je to, že absolutizuje jednu stránku pozorovaného javu, nepripúšťa alternatívnosť predpovedí a možnosti náhlych kvalitatívnych zmien. Metóda v sebe obsahuje energetickú hypotézu rozvoja. Mlčky sa pripúšťa, že zvyšovanie tempa technického pokroku je nepretržitým dynamickým procesom. Výsledky globálneho modelovania túto hypotézu fakticky nepripúšťajú.
Ako sa tieto globálne trendy prejavujú v našej v našej súčasnosti a ako ovplyvňujú našu najbližšiu budúcnosť? Možno povedať, že nie veľmi výrazne. Slovne sa síce proklamuje nutnosť útlmových programov na spotrebu energie náročných odvetví, ale v praxi to často je naopak. Ekológia sa síce spomína vo volebných programoch, avšak podľa slov hlavných protagonistov ekonomickej reformy si na ňu musíme najprv zarobiť. Zato v ”nadstavbovej” (ideologickej) sfére dominuje typický ortoevolučný prístup úplne zjavne a dominantne. Ideálom našej súčasnosti je bezohľadný superman-podnikateľ, ktorý v prostredí vytváranom neviditeľnou rukou trhu, prekonáva všetky rekordy v našej dnes národnej disciplíne v trhaní zostatkov koláča čiernej diery totality. Šoféri, riadiaci našu transformačnú taligu, sa už nevedia dočkať, kedy už skončí jazda dole kopcom a nastane vytúžený šplh do neba liberalizmu. Môže sa však stať, ako sa hovorí v jednej z prác Rímskeho klubu, autora E. Lászlo: "Goals for Mankind;” dnes by sme mohli povedať, že neviditeľná ruka Adama Smitha sa mení na neviditeľnú nohu, ktorá ti uštedrí kopanec vtedy a tam, keď a kde to najmenej čakáš”.
Samotný proces transformácie ekonomiky je z kybernetického pohľadu prechod zložitého dynamického systému z počiatočného stavu do zadaného cieľového stavu, tak aby bol optimalizovaný súhrn určitých ekonomicko-sociálnych kritérií pri rešpektovaní obmedzujúcich podmienok. Navonok sa tento proces javí ako určitá postupnosť krokov. Z hľadiska čisto funkcionálneho prístupu by takýto proces mal byť deterministický, avšak odchýlky od vyžadovaných stavov by mali byť neustále korigované spätnoväzbovými akčnými zásahmi, zabezpečujúcimi adaptivitu pri pôsobení porúch. Je otázkou, či perturbácie (odchýlky) už nenadobudli také hodnoty (napr. pokles výroby, počet nezamestnaných, pokles kúpyschopnosti, ap.), že proces transformácie sa môže stať neriaditeľným, čo z kybernetického hľadiska znamená, že neexistujú akčné zásahy, ktoré by zabezpečili dosiahnutie cieľového stavu. Bolo by tiež veľmi zaujímavé porovnať obdobie od roku 1990 s podobnými transformáciami (napr. v Španielsku, Grécku), prípadne s obdobím po roku 1945, keď sa za dva roky uskutočnila povojnová obnova ČSR. Takéto porovnanie treba urobiť čisto z funkčného hľadiska. Proces transformácie je v podstate určitá postupnosť operácií, ktoré si vyžadujú isté riadiace úkony (administratívne, technické, ap.), ktorých profesionálne zvládnutie zabezpečuje úspešnosť. Bolo by zaujímavé posúdiť, do akej miery sa na nie celkom úspešnom postupe transformácie (najmä na Slovensku) podieľa východzí stav, (ktorý bol u nás v porovnaní s ostatnými krajinami východnej Európy najlepší) a nakoľko jeho samotní aktéri. Pri takomto hodnotení je načim vyhnúť sa akejkoľvek ideologizácii problémov. Táto je zrejmá z výrokov o jedine možnej ceste, o neexistencii žiadnych tretích ciest, ako aj zo škandalizovania názorov a osôb kritizujúcich proces transformácie. Znovu sa opakujú, ak ako v minulosti, ”experimenty na tele národa” (kupónová privatizácia, reštitúcie, lustrácie, atď.), aby som použil výrok M. Gorkého kritizujúceho v roku 1917 týmito slovami boľševikov. To všetko je sprevádzané infantilnou reklamou a ”veľkolepými skvostami” západnej kultúry servírovanými cez satelity - jedným z prvých vierozvestov ”nových dní a svetlého zajtrajška”.
Aké východiská poskytuje, a či vôbec poskytuje kybernetika pre riešenie problémov bližšej i vzdialenejšej budúcnosti? Samozrejme, že nemôže ponúknuť nejaké presné poznanie budúcnosti, môže však poskytnúť metodologické východiská a z nich vyplývajúce trendy vývoja. Ako bolo spomenuté, výsledky globálneho modelovania ukazujú na nemožnosť neustáleho ortoevolučného rozvoja. Teoreticky je však možné predpokladať i netechnologickú cestu vývoja. Môže to byť plánovitá autoevolúcia podľa vzoru biologickej evolúcie, ktorá išla cestou prispôsobovania sa prostrediu. Pokiaľ ide o technologickú fázu civilizácie, považuje ju S. Lem za prechodnú a predpokladá, že bude pod tlakom celého radu kríz informačná, organizačná, ekologická, a i.) vystriedaná kvalitatívne novou formou vývoja. Jedným zo základných princípov existencie činnosti zložitých systémov je ich riaditeľnosť. Zatiaľ však nevieme, či existuje nejaká hranica zložitosti štruktúry systému. Nie je vylúčené, že prekročenie určitého prahu počtu prvkov a ich vzájomných väzieb nepovedie ku strate riaditeľnosti a ku dezintegrácii systému. Vo vzťahu ku budúcnosti sú bežné problémy (napr. nezamestnanosť) hierarchicky na oveľa nižšom stupni, ako problémy zachovania existencie civilizácie, jej kultúry, zachovanie kontinuity vývoja. S. Lem poznamenáva, že rozvoj civilizácie nevedie automaticky ku rastu všetkých individuálnych slobôd. Naopak, rozvoj môže byť sprevádzaný zavedením nových ”zákazov”. Vynára sa tu zaujímavá otázka; ak ukáže vedecká analýza nemožnosť riadiť zložitý systém, lebo sa vyjasní, že riadenie takéhoto systému je možné zabezpečiť len za cenu ”nivelizácie” príslušníkov spoločnosti, nebude to veľká cena za ”slobodu” scientisticko-technologickej cesty vývoja?
Teoreticky je možné, že spoločnosť sa pri výskyte principiálnych prekážok zriekne takéhoto poňatia rozvoja, čo nemusí znamenať degradáciu. V žiadnej knihe nie je napísané, že dnešná cesta vývoja je jedine možná a správna. Ako protiváhu ortoevolučnej a energetickej hypotézy S. Lem vyzdvihuje okrem autoevolučnej hypotézy vytvorenie ”sveta vo svete”, čo je súhrn umelých podmienok v dostatočne veľkom priestore, ktorý by sa riadil sústavou programovaných umelých zákonov. Aj keď tieto hypotézy sú veľmi sporné, sú pravdepodobné a až ďalšie poznanie určí, ktorá z možných ciest je optimálna. Čitateľa, ktorého podrobnejšie zaujímajú tieto otázky, odkazujem na knihu S. Lema. V tejto súvislosti sú zaujímavé úvahy juhoslovanského filozofa S. Stojanoviča o tom, že v súčasnosti môže dôjsť ku zničeniu ľudstva úplne náhodne. Pritom v jednej časti sveta je reálna nádej na uskutočnenie ”panstva slobody”, no väčšia časť tohto sveta žije v cárstve ničoty, ktorá rodí cárstvo neslobody. V súčasnosti nová ontológia musí zahrňovať aj tretie cárstvo osudovej náhodnosti. Tomuto musí odpovedať nový etický princíp - princíp (planetárneho nadkategorického imperatívu) činnej ná deje. V tomto smere formuluje ”teológiu prežitia” namiesto teológie oslobodenia a k tomu je potrebná strategická historická iniciatíva pre záchranu ľudstva. Tá môže spojiť veriacich aj ateistov.
Aký teda môžeme očakávať vývoj? Zdá sa veľmi pravdepodobné, že to asi len ťažko môže byť spoločnosť založená na diktáte kúpy a predaja. Len ťažko si môžeme predstaviť svet v ktorom obyvateľ na jednom mieste sveta spotrebuje toľko energie ako stovky obyvateľov na inom, svet, v ktorom veľká časť populácie bude vlastniť súkromné ostrovy, jachty, lietadlá, niekoľko áut, ap. Pritom veľa času už neostáva. Ako uviedol prof. L.R. Brown, z Inštitútu pre sledovanie sveta (Worldwatch Institute), ”ak nedôjde k úplnému prevráteniu hodnôt počas púhych nasledujúcich 10 rokov, bude osud ľudstva spečatený. Nevyhnutnou úlohou našej generácie je zachovanie života na Zemi. Pritom globálne problémy sú zapríčinené hlavne bohatými priemyselnými krajinami tzv. Severu. Tu by som si dovolil vysloviť názor, že obrat v myslení ľudí východnej a strednej Európy pri prispôsobení sa trhovému hospodárstvu je hierarchicky na oveľa nižšom šteblíku dôležitosti v porovnaní s vynúteným globálnym trendom prispôsobenia sa celého vyspelého Severu na nové podmienky, ktoré vyplývajú z nemožnosti ortoevolučného napredovania. V tejto súvislosti aj rozličné vízie opísané napr. v eseji Francisa Fukuyamu ”Koniec dejín”, alebo A. Tofflera v jeho knihe ”Posun moci” možno považovať len za isté lokálne predpovede vývoja bohatého Severu, ktoré však len s veľkou mierou rezervovanosti môžeme extrapolovať na ostatnú väčšiu časť sveta. Uvedené globálne problémy stavajú do celkom iného svetla niektoré ”neriešiteľné” problémy nášho súčasného domáceho vývoja. O to viac zaráža najmä novodobý revolucionizmus poslaneckých jakobínov, zjavná obmedzenosť pri chápaní širších súvislostí politiky a napokon neexistencia programov a cieľov, ktoré by spoločnosť nie rozdeľovali, ale zjednocovali.

4.	Kybernetika a politológia
Politológia je podľa slovníka cudzích slov veda zaoberajúca sa štúdiom politickej teórie, politických systémov, pravidiel a zákonitostí politického riadenia, cieľmi, funkciami a štruktúrou politických inštitúcií, medzinárodnej politiky. Najvšeobecnejšími otázkami riadenia sa zaoberá kybernetika. Táto, podľa Ampéra, charakterizuje politiku ako súhrnu vedu o prostriedkoch, s pomocou ktorých vlády chránia spoločnosť a zaisťujú nimi mier vo vnútri a národnú nezávislosť navonok. Vo svojej klasifikácii vied Ampére zahrňuje kybernetiku medzi tzv. politiku vo vlastnom zmysle, kam ešte radí aj ”teóriu moci”. Kybernetika by sa mala na základe vytýčených cieľov zaoberať udržovaním verejného poriadku, zachovávaním zákonov, spravodlivým rozdeľovaním daní, výberom ľudí a všetkým čo môže viesť ku zlepšeniu stavu spoločnosti. Na kybernetiku úzko nadväzuje teória moci, ktorá zisťuje príčiny, ktoré viedli ku vytvoreniu rôznych vlád; ktoré tieto vlády chránia alebo rozvracajú, ktoré vyvolávajú alebo zabraňujú veľkým krízam. Musíme študovať pôvod moci a posúdiť rôzne systémy týkajúce sa samotného princípu na ktorom je založená, ako sú napr. systémy práva, národnej zvrchovanosti, sily vecí alebo sily nutnosti, zjavné alebo tiché zmluvy medzi národmi a medzi tým kto je povolaný ich riadiť. Kybernetika predstavuje podľa Ampéra vedu o priebežnom riadení štátu (národa), ktorá vláde pomáha riešiť konkrétne úlohy pred ktoré je postavená pri rešpektovaní všetkých podmienok a pri plnení všeobecného cieľa - zaistenia zemi mier a rozkvet.
Vidíme, že predmet, cieľ a čiastočne aj obsah politológie je do značnej miery obsiahnutý v kybernetike. Preto bude asi vhodné venovať sa niektorým politologickým problémom aj z pohľadu kybernetiky. Kybernetika je v podstate veda o riadení zložitých systémov. Politický systém je naozaj neobyčajne zložitým kybernetickým systémom. Aby sme mohli posúdiť niektoré kybernetické aspekty politického systému, je načim uvažovať nejaký jeho homomorfný model. Model nášho politického systému - nazveme ho globálnym systémom - bude reprezentovaný systémom politických strán. Samotné politické strany budeme považovať za subsystémy (podsystémy) globálneho systému (ďalej len systému). Vzájomné vzťahy medzi subsystémami (tzv. interakcie) vytvárajú štruktúru systému. Interakcie sú v konkrétnosti dané informačnými kanálmi medzi stranami, koaličnými dohodami, ap. Agregovaným modelom takéhoto systému je parlament, ako systém relevantných politických strán a jeho vzťahy s vládnou a súdnou mocou.
Pre riadenie zložitých technických (aj niektorých biologických) systémov existuje pomerne dobre rozpracovaná teória. Politologické úvahy, aspoň tie, ktoré sa bežne objavujú v tlači, kladú dôraz skôr na sociologické, psychologické, prípadne ekonomické aspekty. Zdôrazňuje sa najmä obsahová (sémantická) stránka, zatiaľ čo sa viac menej potláča formálna (”syntaktická”) stránka problému. Pritom aplikácia základných princípov kybernetiky môže vyjasniť mnohé problémy vo všeobecnejšej rovine a so všeobecnejšou platnosťou. Samozrejme, že sa nejedná o mechanickú aplikáciu. Kybernetické modely sú len fragmenty formalizovanej časti nejakej teórie. Len v rámci príslušnej vedy a jej teórie môžu byť kybernetické modely správne zostrojené a najmä pochopené a interpretované. V ďalšom sa pokúsim uviesť niektoré pojmy a princípy (zákony) kybernetiky ako aj ich aplikáciu a príslušnú interpretáciu.
Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov skúma a hľadá niektoré spoločné zákonitosti činnosti strojov, živých organizmov, spoločnosti. Tento je tesne zviazaný so základnými pojmami a princípmi kybernetiky. Analýza niektorých všeobecne známych princípov kybernetiky môže ukázať aj ich, niekedy už dávno známy, filozofický a aj politologický aspekt, ale aj odhaliť ich inšpiratívnu silu. Ďalej uvedené princípy majú všeobecný charakter. Sú v nich skryté a fixované reálne existujúce protirečenia medzi systémom a prostredím, medzi procesmi informačnými a riadiacimi, medzi skutočným a cieľovým stavom, ap. Najdôležitejšie kybernetické princípy (pre účel našej analýzy) sú: princíp homeostázy, princíp riaditeľnosti, princíp vonkajšieho doplnenia, princíp nevyhnutnej variety.
Princíp homeostázy vyjadruje známy fakt, že základným cieľom riadenia je homeostáza. Zákony homeostázy sú svojím spôsobom zákony zachovania v teórii riadenia. Homeostáza je vlastnosť systému vykazovať ultrastabilitu, čo je zachovanie stability pri meniacich sa vonkajších podmienkach. Táto vlastnosť je spätá s adaptívnosťou systému. Predpokladom dosiahnutia týchto vlastností je riaditeľnosť systému. Riaditeľnosť systému znamená, že existuje riadiaca akcia, ktorá zabezpečí prechod systému z ľubovoľného počiatočného stavu do ľubovoľného konečného stavu za konečný čas. Všimnime si najprv stabilitu. Stabilitu politického systému môžeme definovať ako stav dynamickej rovnováhy, ktorý zabezpečuje činnosť systému v istých (napr. ústavou stanovených) hraniciach. ”Pohyb” systému je zabezpečený programovou zložkou riadenia (programové vyhlásenie, programy strán, ap.); perturbácie (odchýlky) od žiadaného stavu sú kompenzované mechanizmami spätných väzieb. Stabilita systému závisí podstatne od stability podsystémov (politických strán). Tu je načim zdôrazniť, že stabilita podsystémov je nutná ale nie postačujúca podmienka stability celého (globálneho) systému. Vplyvom interakcií môže aj systém pozostávajúci zo stabilných podsystémov vykazovať nestabilitu.
Pokúsme sa v ďalšom charakterizovať parlamentné politické strany z hľadiska stability, aby sme vniesli trochu života do suchého stromu teórie. Kritériami stability sú v prvom rade dosiahnuté volebné výsledky, ktoré poukazujú na stabilitu voličskej základne a stabilita prvkov strany (hnutia). Tu sa načim pozastaviť a povedať niečo o stranách slovami autora z najpovolanejších, A. Gramsciho. V kapitole Moderný vladár (viď A. Gramsci: Spoločnosť, politika, filozofia, Pravda, 1988) si kladie otázku: ”Kedy možno povedať, že strana je sformovaná a nemožno ju zničiť normálnymi prostriedkami? Nie je nepravdivé tvrdenie, že strana nie je nikdy dokonalá a dotvorená, v tom zmysle, že každý vývoj prináša nové úlohy a záväzky, a v tom zmysle, že niektoré strany sú paradoxne dokonalé, až keď neexistujú, čiže keď sa ich existencia stala historicky nepotrebnou. (Uvedený postreh Gramsciho je neobyčajne aktuálny aj dnes. Je najlepšou odpoveďou na neustále tvrdenia o ”vyprofilovanosti” strán a hnutí. Myslím, že tými paradoxne dokonale vyprofilovanými stranami boli ODÚ-VPN a jej následníci. Dovolím si poznamenať, že podobný osud môže stihnúť aj iné strany). Odpoveď na vyššie položenú otázku je v existencii troch prvkov: 1. rozptýlený prvok (”radové” členstvo), 2. hlavný súdržný prvok (vedenie strany), 3. stredný prvok (spája prvé dva prvky). Podľa Gramsciho je medzi týmito prvkami istý stály pomer, a pôsobenie strany je najúčinnejšie, ak sa tento pomer zachováva, pričom dominujúcu úlohu má 2. prvok.
Z uvedených pohľadov vykazovalo najväčšiu stabilitu HZDS. Vyhralo s veľkým náskokom dvoje volieb, čo svedčí o značnej stabilite členskej základne. Odchod časti členov spôsobil pád jeho vlády v roku 1994, avšak nemal podstatný vplyv na volebné výsledky. Stabilnými stranami podľa týchto kritérií sú SNS, Maďarská koalícia a KDH. V prípade prvých dvoch sú to známe príčiny, v prípade KDH ide o stabilitu spojenú s istou ”vymedzenosťou”, hraničiacej až s istým kastovníctvom. Najzaujímavejším z tejto množiny je SDĽ. Táto strana, napriek svojmu neustálemu vysokému sebahodnoteniu, stratila značnú časť svojich potenciálnych voličov a zisk 30 percent ako v podobných stranách v susedných krajinách, je zdá sa hudbou budúcnosti.. Značnú nestabilitu spojenú s nekoncepčnosťou a ”lavírovaním” preukázala aj v hlavnom súdržnom prvku - vo vedení.
Problém ”vyprofilovanosti” strán a hnutí nie je veľmi vhodné riešiť na báze želaní rozpadu najväčšieho subjektu, prípadne mechanickým kopírovaním zahraničných vzorov. Dovolím si poznamenať, že neexistuje akýsi ”typizovaný” vzor rozloženia politických strán platný pre všetky štáty. Každá krajina si rieši tieto problémy po svojom. Veď podľa našich ”politológov” a politikov by nemohla existovať žiadna masovejšia strana. Práve istá ”nevyprofilovanosť”, existencia viacerých platforiem je asi základným znakom každého čosi znamenajúceho politického ”obra”. Príkladov je neúrekom; viacmenej všetky väčšie vládnuce a opozičné strany vo vyspelých krajinách. Podľa týchto meradiel bolo HZDS jediným politickým subjektom s podobnou štruktúrou. V súčasnosti by takou stranou mohla byť SDK, avšak, zdá sa, že sa úspešne pracuje na jej likvidácii. Strany a hnutia, ktoré získavajú 5 - 10% hlasov sú len výrazom roztrieštenosti, ktorá nemôže zabezpečiť toľko proklamovanú stabilitu. Utváranie politickej ”scény” vtesnaním sa do akejsi dopredu pripravenej schémy pripomína známu procedúru s Prokrustovým lôžkom.
Stabilita systému ako celku je však určovaná interakciami, vzájomnými vzťahmi medzi podsystémami (stranami). Navonok sa prejavuje vo forme koalícií. V tejto oblasti zlyhali viacmenej všetky parlamentné podsystémy. ”Dočasná” koalícia (v roku 1994) síce ukázala isté možnosti, avšak ”antagonistické” záujmy jej členov viedli fakticky ku jej minimálnej akcieschopnosti (nehovoriac o podstatných motívov jej vzniku). Stabilita zložitého systému je okrem samotnej dynamiky systému závislá najmä od bifurkácií (rozštiepenie, rozdvojenie) jeho zdanlivo konštantných parametrov. Bifurkácie parametrov (môže im predchádzať jav zvaný fluktuácia) sa prejavujú v náhlej, nekontrolovanej, chaotickej, do istej miery ”katastrofickej” zmene situácie.
Takýchto bifurkácií sa v parlamente vyskytlo dosť, najmä v marci 1994, ale aj v ďalšom období, napr. v júni 1996. Cieľom každého systému okrem homeostázy (vyjadruje skôr stabilitu ”v malom”), je udržanie stabilitu aj ”vo veľkom”, ďaleko od rovnovážných stavov, a teda vyhnutie sa bifurkáciám a ich dôsledkom.
Nebudeme analyzovať politické nástroje udržania stability. Poukážeme na niektoré systémové závery, ktoré sú, do istej miery, invariantné od konkrétnej situácie. Počet bifurkácií je priamo úmerný počtu podsystémov. Z tohto pohľadu je súčasný parlament (myslí sa rok 1994 ale platí to aj pre nový parlament) so svojimi 17-mi subjektami (viaceré volebné koalície sa hneď po voľbách fakticky rozpadli) značne nestabilným systémom. Najnestabilnejšie prvky sú vo svete asi nikde nevídané ”mikroskopické” strany a kluby. Koalícia takýchto nestabilných podsystémov nemôže byť dlhodobejšie stabilná a vedie ku vzniku neústavných orgánov (napr. známa pětka v prvej ČSR, alebo rôzne koaličné rady). Východiskom je demokratické podriadenie sa rozhodujúcemu podsystému, alebo prechod na niektoré formy väčšinového volebného systému. Druhým systémovým záverom je obmedzenie počtu podsystémov. To je možno urobiť zvýšením prahu pre vstup do parlamentu ako aj zamedzením obchádzania prahu pre koalície poskytovaním miest na kandidátke istým skupinkám, ktoré nemajú šancu prekročiť individuálny prah. Tretí systémový záver je upraviť aspoň v zásadných otázkach interakcie medzi podsystémami. To znamená prijať demokratickú normu, ktorá by stabilizovala kluby poslancov (vzorov je dostatok). Nakoniec štvrtým systémovým záverom je stabilita dominantného podsystému (ak je stabilný tento podsystém, potom je možné stabilizovať aj celý systém). Načim zdôrazniť, že ide o systémové (globálne) vlastnosti, výhodné pre celok.
Princíp nevyhnutnej variety a princíp vonkajšieho doplnenia nám môžu povedať veľa o tom, akými spôsobmi je možné zabezpečiť homeostázu a stabilitu vo veľkom. Princíp vonkajšieho doplnenia vychádza zo známej Gödelovej teorémy o neúplnosti. S.Beer pre účely riadenia formuluje tento princíp tak, že žiadny jazyk riadenia nie je celkom primeraný svojmu poslaniu (existujú v ňom takzvané nerozhodnuteľné ”výroky” - v prípade riadenia nerozhodnuteľné situácie). Tento nedostatok sa však dá odstrániť, ak zaradíme do systému riadenia čiernu schránku (čierna schránka je vhodným modelom neobyčajne zložitého (kybernetického) systému, ak obsahuje toľko informácie, aby zvládla jeho varietu (čo je určitá miera zložitosti systému). Čierna schránka sa odvoláva na rozhodovacie procedúry, vyjadrené v jazyku vyššieho rádu, ktoré nie je možné formulovať v jazyku ”základného” riadenia, a tým kompenzuje jeho nedostatky.
Uvedený princíp môžeme považovať za metodologickú bázu hierarchických systémov. Princíp nevyhnutnej variety sformuloval W.R.Ashby (súvisí so Shannonovou teóriou informácií) a vyjadruje to, že výkon regulátora nemôže byť väčší ako kapacita (”výkon”) prenosového kanálu. Jedným z veľmi dôležitých výsledkov tohto princípu je tvrdenie o nemožnosti vytvoriť jednoduchý riadiaci systém, ktorý by efektívne riadil zložitý systém. Riadiaci systém teda musí byť nie menej zložitý ako systém riadený. Tento princíp môžeme inými slovami formulovať ako tzv. princíp adekvátnosti objektu a jeho regulátora.
Ako môžeme aplikovať tieto princípy pre náš model politického systému. Dôležitým systémovým záverom je fakt, že parlament je v politickom systéme najvyšší (konečný) hierarchický stupeň riadenia; ide o tzv. samoregulujúci sa (samoorganizujúci sa) systém (systém je súčasne riadiacim aj riadeným objektom). Nerozhodnuteľné situácie musí riešiť vlastnými vnútornými silami - riadiacimi akciami. Aké prostriedky poskytuje kybernetika? Najprv si musíme ujasniť charakter riadených (aj riadiacich) procesov, ktoré sledujeme. Ide o tzv. diskrétne procesy. Sú to procesy, ktoré vznikajú na fóne prirodzenej systémovej dynamiky v čase a v priestore, a ktoré sú charakteristické asynchrónnym výskytom udalostí.
Počet a charakter týchto udalostí je daný obrovskou kombinatorickou zložitosťou danou počtom prvkov ako aj ich bohatou kvalitatívnou rozdielnosťou, ktorá je generovaná individuálnymi zvláštnosťami podsystémov. Podľa princípu nevyhnutnej variety musí túto varietu zvládnuť samotný náš systém (parlament), pretože podľa princípu vonkajšieho doplnenia ide o samoriadiaci sa systém. Základnou metódou pre riadenie zložitých procesov je obmedzenie variety (rôznosti) vyskytujúcich sa stavov (situácií), čím sa zmenšuje entropia (neurčitosť) rozhodovania. Typickým príkladom je napr. zvládnutie dopravných procesov pomocou dodržiavania dopravných predpisov. V parlamente má túto úlohu rokovací poriadok. Tento by mal zabezpečovať udržanie ”nominálnej trajektórie” činnosti systému, obmedzovaním variety predchádzať krízovým situáciám (”nerozhodnuteľným” výrokom). Ďalším pomocným orgánom je porada predsedov poslaneckých klubov; ten má však skôr pomocný charakter, riešiaci najmä organizačné otázky ”prevádzky” systému.
Oveľa dôležitejšie sú samoriadiace, samoorganizačné rozhodovacie procesy. Tieto zabezpečujú politickú dimenziu činnosti parlamentu. Z pohľadu teórie riadenia a rozhodovacích procesov ide o tzv. decentralizované metódy riadenia ako aj skupinové (kolektívne) rozhodovacie procesy. Decentralizované metódy môžeme rozdeliť do troch skupín. Prvý prístup môžeme charakterizovať ako riadenie využívajúce informáciu len z vlastného podsystému, pričom interakcie medzi podsystémami vystupujú ako ”poruchy”. Druhý prístup je podobný, avšak snaží sa vplyv interakcií potlačiť, takže každý podsystém má snahu fungovať autonómne.
Uvedené prístupy nie sú práve vhodné. Pre náš prípad je výhodné použiť princíp riadenia, ktorý berie do úvahy interakcie, inkorporuje ich do riadiacej akcie ako užitočné, poskytujúce dodatočnú informáciu pre riadenie. Takéto riadenie predstavuje už kooperáciu podsystémov, najmä ak je daný globálny cieľ činnosti. Z hľadiska rozhodovacích procesov (resp. teórie hier) je možno kooperovať rôznym spôsobom. Najpoužívanejšou procedúrou je vytváranie koalícií. Tieto sa potom uplatňujú pri skupinovom rozhodovaní, v našom prípade hlasovaní, ktoré sa vykonáva naraz v celom systéme a má v podstate dichotómny charakter (rozhodovanie typu áno - nie). Okrem toho existujú ešte decentralizované rozhodovacie procesy, kde hlasovanie prebieha najprv v jednotlivých podsystémoch a globálny výsledok sa dosahuje v zložitejšej vyhodnocovacej štruktúre, napr. v hierarchickej.
Akým spôsobom sa využíva, prípadne ako by sa mohla využiť teória rozhodovacích procesov v parlamente (alebo aj vo voľbách)? Politická prax používa viacmenej to najjednoduchšie hlasovanie, v ktorom rozhoduje prostá väčšina. Dôvody sú historické, praktické (jednoduchosť), transparentnosť ako aj istá spravodlivosť dichotómneho hlasovania. Pre ilustráciu uvedieme iný spôsob hlasovania. Predpokladajme, že nejaký sponzor výskumnej úlohy z oblasti umelého intelektu chce vedieť kvalifikovaný názor na jej význam. Definuje preto skupinu expertov s nasledovným zložením: 2 matematici, 3 inžinieri, 2 psychológovia. Za ”rozhodujúcu” väčšinu považuje prostú väčšinu, avšak s podmienkou, že víťazná ”koalícia” musí mať zastúpenie z každej skupiny (napr. 2 inžinieri, 1 matematik, 1 psychológ). Ide teda o istý spôsob zamedzenia ”majorizácie” nejakej skupiny (viď napr. zákaz majorizácie v bývalom FZ). Zaujímavo by sa mohlo organizovať hlasovanie pri dôležitých zákonoch (napr. ústavných). Na jeho prijatie by mohla stačiť prostá väčšina, ale za podmienky jeho prijatia prostou väčšinou v každom podsystéme (klube). Existujú oveľa komplikovanejšie hlasovacie systémy, avšak ich praktická použiteľnosť je malá.
Aké sú skúsenosti s vytváraním koalícií, aká je ich perspektíva ako riadiacich systémov v našom politickom živote. Všeobecne sa pociťuje potreba kooperácie, konsenzu, ústretovej tolerantnej politiky. Proti tomuto cieľu ťažko niečo namietať. Otázkou je, prečo tieto princípy, ktoré sú všeobecne uznávané, sa fakticky nepoužívajú v štátoch, ktoré chápeme ako stabilizované demokracie. Ale veď práve v týchto krajinách podľa A. Tofflera prebieha nevídaný proces decentralizácie, deetatizácie, demasifikácie, atď. Prečo tieto procesy neprebiehajú na najvyššej politickej úrovni? Prečo práve v týchto krajinách (USA, Nemecko, Grécko, Francúzsko, V. Británia, Švédsko, ale aj v rade ďalších) existujú v podstate dve strany, resp. dva bloky, ktoré sa striedajú pri moci?
Je to práve dichotómny charakter rozhodovania, ktorý leží pravdepodobne hlboko v základoch ľudskej kultúry. Koalície boli typické pre Taliansko, ktoré práve pre ich nestabilitu prešlo na väčšinový systém. Inak sú koalície skôr výnimkami a zahrňujú väčšinou dve strany. Koalície v slabo štruktúrovaných demokraciách môžu paradoxne viesť ešte ku väčšej nestabilite. Zdá sa, že o konsenze sa oveľa ľahšie hovorí, ako sa v skutočnosti realizuje. Práve preto by sa politológovia aj politici mohli zaoberať aj možnosťou prípadnej zmeny politického systému ako systémovej zmeny . Realita si vyžaduje stabilitu. Dá sa dosiahnuť viacerými spôsobmi. Prečo zdôrazňovať ten, ktorý zatiaľ (napriek všeobecne proklamovanému uznaniu) sa len málokde používa a cesta k nemu je tŕnistá. Ak nás má čaká niekoľko rokov neustálych reparátov volieb, chaosu, zmätkov, nestability, stojí za uváženie aj iná možnosť.

5.	Kybernetika a politika 
Politika je pánske huncútstvo, politika nie je pre slušných ľudí,...,; takéto a podobné vyhlásenia vymedzujú politiku ako čosi veľmi negatívne a nedôstojné pre obyčajného človeka. Takéto postavenie politiky potvrdzujú aj tzv. ”hlbšie” pohľady, v ktorých sa argumentuje, že napr., čím vyspelejší štát, tým je menšia účasť vo voľbách, tým je väčší nezáujem o politiku ap. Tieto predstavy o politike sú pochopiteľné u tzv. obyčajných ľudí, ktorí z rôznych dôvodov nemajú objektívne možnosti politiku sledovať, pretože majú celkom iné starosti. O to viac zaráža takýto postoj u vrstvy, ktorá sa definuje ako inteligencia. Vydávať nezáujem o politiku za znak ”vyspelosti” demokratickej spoločnosti je typickým bludom, ktorým nás kŕmia tí, ktorým takýto stav vyhovuje. Svedčí skôr o viacrozmernej kríze vyspelých spoločností. Mozaiku názorov na politiku ”pomáhajú” vytvárať aj skvosty väčšiny novín a časopisov, nezávislosť týchto je taká, že po prečítaní komentára je každému jasné z ktorého ”nezávislého” politického košiaru autor pochádza. Okrem svetlých výnimiek sú to skôr ”pokecy” (domnievam sa, že priemerný študent informatiky dokáže urobiť program, ktorý z danej databázy politických faktov a udalostí generuje  príslušne zafarbený komentár).
V skutočnosti je politika veľmi vážna vec, a preto sa ňou treba vážne zaoberať. Je to činnosť úzko spojená s riadením spoločnosti (a teda každého z nás). Pre pochopenie politiky a kybernetiky si urobíme krátku historickú exkurziu. A. M. Ampére je vo všeobecnosti známy najmä ako vynikajúci fyzik (veď je po ňom pomenovaná jednotka elektrického prúdu). Už menej známe je, že samotný Ampére asi nepovažoval fyziku za prvoradú vo svojej vedeckej práci. Ďaleko intenzívnejšie sa počas niekoľko desaťročí zaoberal filozoficko - metodologickými problémami, čo vyústilo v rokoch 1838 - 1843 vydaním dvoch dielov jeho fundamentálneho diela o klasifikácii vied. V rámci tejto prisúdil pri politických vedách miesto aj kybernetike ako vede o riadení spoločnosti.
Sám zdôraznil, že tento termín si prisvojil od starých Grékov. Atéňania slávili každoročne sviatok kormidelníkov, kybernézie, vyhlásený samotným Tézeom. Slovo kybernétes sa používalo na označenie kormidelníka, ale postupne nadobudlo všeobecný význam pre človeka, ktorý riadi spoločnosť. O tom svedčí použitie tohoto termínu samotným Platónom v jeho diele. V starom Ríme nadobudlo slovo kybernetika podobu gubernator (odtiaľ anglické governor, naše guvernér, ap.). Slovo kybernetika použil vo svojom diele v roku 1843 - Vzťah filozofie ku kybernetike, alebo umenie vládnuť národu - aj poľský filozof - hegelovec Trentowski. Napokon v rokoch1925 -28 vydáva ruský lekár a filozof A. Bogdanov rozsiahle dielo Všeobecná organizačná veda - tektológia (náuka o stavbe zložitejších útvarov, v biológii náuka o zložení živých tiel), v ktorom sa zaoberá vedeckými princípmi riadenia spoločnosti. V ňom predstavuje v istej forme aj tzv. systémový prístup ku riadeniu zložitých systémov (je iróniou osudu, že filozofi poznajú Bogdanova len ako adresáta zdrvujúcej kritiky Lenina v Materializme a empiriokriticizme). Až viac ako dvadsať rokov vydáva svoje práce v tejto oblasti von Beratlanffy a N. Wiener Kybernetiku. Napokon sám Wiener priznáva neznalosť uvedených faktov v úvode svojej knihy Kybernetika a spoločnosť z roku 1950. V tomto svojom diele rozšíril svoj technicko - prírodovedný variant kybernetiky formou voľných esejí aj o svoje predstavy o vplyve ideí kybernetiky na spoločnosť.
Úloha kybernetiky sa podobá úlohe stratégie vo vojenstve, avšak je to stratégia mieru. Zaujímavé sú aj odkazy na komplexný, systémový charakter kybernetiky, ktorá sa opiera o výsledky rôznych vied. Veru, takto písal experimentálny fyzik André Marie Ampére pred 150 rokmi. Na mieste súčasných rôznych ”politológov” by som si jeho diela s chuťou prečítal aj dnes.
Ako prispela, resp. ako môže ovplyvniť v súčasnosti kybernetika politiku? V ďalšom sa pokúsim sformulovať niektoré problémy a otázky o postavení vedy a techniky a ich vplyve na politiku. Pre lepšie pochopenie ďalších poznámok je načim položiť otázky: Prečo má veda a technika (najmä prírodné a technické vedy, napr. aj kybernetika) také postavenie a zastúpenie v spoločnosti, aké má? Prečo neexistuje vhodná transformácia vied o riadení do aktuálnych mocenských pozícií, inštitúcií, inštrumentov? Prečo nemajú vedy (najmä technické) primeraný vplyv na úrovni politiky, na rozhodnutia v ekonomickej sfére? Odpoveďou vo všeobecnej rovine je nesúlad medzi poznaním a technológiou (moci), čo je príčinou značného skepticizmu vo všeobecnej vedeckej komunite.
Pri ďalšej argumentácii budeme vychádzať z nasledovného faktu: existujú spoločensko-ekonomické problémy, ktoré, ako sa ukazuje, tradičné vedy (filozofia, sociológia, právo, ekonómia, ap.) nie sú schopné riešiť. Ako kacírsky hovorí N. Amosov neexistuje teória človeka a spoločnosti, existuje však možnosť vytvoriť heuristické modely. Kybernetika ponúka metódu modelovania a systémového prístupu, ako aj ďalšie osvedčené prostriedky. Avšak na prvý pohľad je jasný jeden fakt: vedci z oblasti technických vied, včítane systémových vedcov, až na zriedkavé výnimky, sú poväčšine v prvom okamihu úplne zhrození možnosťou aktívne (prípadne profesionálne) zasahovať alebo sa účastniť procesu riadenia spoločnosti. Ale spoločnosť musí byť a aj je v každom okamihu nejako riadená. Samozrejme politikmi, ale v nie poslednom rade aj rôznymi ideológmi a anti - intelektuálnymi byrokratmi. Systémoví vedci, inžinieri, sa zaoberajú väčšinou riadením na nižších úrovniach (výroba, technológia), kde svojou prácou sa bezprostredne zúčastňujú tvorby materiálnych hodnôt; pracujú vo výskume, školstve, ap., kde zase zabezpečujú inovácie, rast vzdelania, a tým prispievajú ku tvorbe hodnôt.
Problémy, ktoré vznikajú pri riadení spoločnosti majú multidisciplinárny charakter, sú to tzv. metaproblémy, ktorých riešenie si vyžaduje komplexný, systémový prístup. Avšak v politickej praxi riešia metaproblémy ľudia, ktorí sú vo všeobecnosti najmenej kvalifikovaní riešiť ich z hľadiska kybernetického prístupu :politici, poslanci a súdy (ak vynecháme z tejto množiny potulných misionárov, kvázipolitikov a rôznych ”spasiteľov”, ktorých vplyv nemožno podceňovať). Aké nástroje používajú v reálnej politickej praxi? V politike je základným mechanizmom kompromis, dosiahnutý v dialógu, ktorého obsah a forma nie je verejnosti vo všeobecnosti prístupná a je zvestovaný na ”brífingoch” ako záchrana spoločnosti v poslednom okamihu. O formách a metódach práce poslancov sme boli tak dobre informovaní v priamych prenosov z parlamentu, že sa tieto pre istotu zrušili. Súdy a právo všeobecne, ktoré fakticky by mali byť zárukou demokracie, využívajú ako svoj jediný prostriedok exegézu (slovný alebo vecný výklad), procedúry dokazovania, výsluchov, precedensov, ap. Tieto zdôrazňujú sémantické aspekty, avšak viacmenej ignorujú ich syntaktické aspekty. Z pohľadu formálnych, exaktných metód sú uvedené prostriedky a spôsoby snáď najviac vzdialené od toho čo si predstavujeme pod pojmom vedecké metódy. Reálna objektívna situácia je však taká aká je a tento fakt musí akceptovať každý kto sa chce v politike angažovať.
Uvedené okruhy problémov sa vyskytujú na najvyšších stupňoch riadenia spoločnosti. V sociálnych systémoch však existujú problémy, ktoré majú ”praktickejší” charakter a ktoré systémoví vedci tiež bohvieako neovplyvňujú. Sú to problémy organizácie spoločnosti, vytváranie organizačných štruktúr vo všetkých oblastiach a ich riadenie. Vo všeobecnosti existuje tendencia nadmernej centralizácie a koncentrácie, čoho dôsledkom sú napr. neprimerané veľkosti inštitúcií, organizácií, ap. Najvyššie organizačné ciele sú fakticky vytvárané ľuďmi často bez základných znalostí analytických, procedurálnych techník (napr. metód operačnej analýzy; dominuje rétorická realizácia, ktorá je vzdialená modernému manažmentu, alebo v lepšom prípade si ho nevšíma. Zabúda sa, že riadenie je nevyhnutnou podmienkou existencie systému a adaptivita je nevyhnutnou podmienkou prežitia a rozvoja. S uvedenými problémami súvisí nakoniec neexistencia mechanizmu účelnosti (odôvodniteľnosti) pre vytváranie zložitých riadiacich organizačných štruktúr (inštitúcií, podnikov, regiónov, ap.), čo je spojené s teoretickými problémami ako sú riaditeľnosť, pozorovateľnosť, identifikovateľnosť neobyčajne zložitých systémov. Práve z týchto dôvodov sú mnohé organizačné giganty v podstate neriaditeľné (out of control), fungujú a vyvíjajú sa v súlade so svojou vlastnou logikou, svojimi vnútornými zákonmi, čo sa ex post môže naivne pokladať za prejav riadiacich zásahov. Ľudia, veľmi často riadiaci tieto inštitúcie a organizácie, väčšinou nemajú o týchto objektoch ako o zložitých systémoch poväčšine ani potuchy.
Problémy riadenia zložitých systémov nie je možné realizovať len na základe spätnej väzby (a posteriori) - v ekonomike tomu zodpovedá tzv. čisté trhové hospodárstvo. V takomto prípade má všeobecnejšiu platnosť pre výsledok riadenia takýchto systémov dôsledok, ktorý uvádza E. Laszlo v jednej z prác Rímskeho klubu Goals for Mankind: ”dnes by sme mohli povedať, že neviditeľná ruka trhu Adama Smitha sa mení na neviditeľnú nohu, ktorá ti uštedrí kopanec vtedy a tam, keď a kde to najmenej čakáš”. V tejto súvislosti načim zdôrazniť, že v kybernetike je teoreticky dokázané, že ideálne riadenie je tzv. programové riadenie (riadenie v tzv. otvorenom systéme - napr. v prípade pôsobenia vonkajších porúch tzv. kompenzačné riadenie), ktoré sa však nedá ideálne realizovať, pretože vyžaduje znalosť ideálneho izomorfného modelu riadeného systému. Preto každý kybernetický systém je z hľadiska riadenia kombinovaný - existuje v ňom aj programová (cieľová) zložka a spätná väzba len koriguje odchýlky od požadovaného stavu. Z tohoto pohľadu viera v absolútny trhový mechanizmus je asi jedným z najtragickejších omylov jeho zástancov. Svetový trh ako miera regulácie ľudských potrieb neexistuje; je to obyčajná mystifikácia, resp. plní ideologickú úlohu. Existuje jediný trh - trh nadnárodných spoločností, ktoré sú riadené tvrdo programovo (v zmysle plánovania svojej činnosti) a svoje záujmy vedia presadiť najmä ”nekybernetickými” prostriedkami. Úlohu korigujúcej spätnej väzby majú neustále vznikajúce a zanikajúce malé a stredné spoločnosti, ktoré však len pomáhajú plniť programové ciele veľkých spoločností, avšak na ich vytváraní sa nepodieľajú.
Vráťme sa však k našim otázkam a na základe uvedených voľných asociácií sa pokúsme naznačiť spôsoby presadenia sa najmä technickej inteligencie v politike vo väčšom rozsahu ako doposiaľ. Základným predpokladom je istý sebauvedomovaní proces, ktorý môže byť vyjadrený aj inštitucionálne prostredníctvom rôznych združení (komôr, zväzov, ap.). V existujúcom politickom systéme je však najjednoduchšia cesta priamo sa angažovať v jednotlivých politických subjektoch. Pri vstupe do politiky si však načim uvedomiť základné politické axiómy. Ako hovorí A. Gramsci:” najčastejšie sa zabúda na najelementárnejšie veci; že existujú vládnúci a ovládaní, vedúci a vedení. Na tomto prvotnom a neotrasiteľnom fakte (v určitých všeobecných podmienkach) stojí celá politická veda a umenie. A keďže je to dané, bude treba zistiť, ako sa dá viesť účinnejšie (pri určitých cieľoch), a na druhej strane rozpoznať cesty najmenšieho odporu, či racionálne cesty na dosiahnutie poslušnosti vedených alebo ovládaných”. A ďalej pokračuje: ”Strany sú ešte vždy najvhodnejšou pôdou pre výchovu vedúcich činiteľov a schopnosti viesť. Strany môžu vystupovať pod najrozličnejšími menami, aj pod menom antistrany či ”hnutia za odmietanie strán”; v skutočnosti sú aj takzvaní individualisti stranícki, ibaže by chceli byť ”straníckymi vodcami božej milosti alebo z hlúposti prívržencov”.
V našej konkrétnej politickej situácii teda jednoducho nemôžeme očakávať v blízkej budúcnosti všeobecný príklon ku sformovaniu politiky ako exaktnej vedy o riadení spoločnosti, ktorá by čo najviac využívala výsledky formálnych, exaktných vied(a myslím si, že to platí aj všeobecnejšie). Problém dvoch jazykov poznania (dvoch kultúr, ako hovorí Ch. P. Snow) nevznikol v našej dobe. Je úzko spojený s rozpracovaním matematických problémov, kde vystupuje ako problém vzťahu logiky a intuície.
Tento problém je aj dnes otvorený. Ukazuje sa, že k istej syntéze môže dôjsť v oblasti umelej inteligencie. V tejto oblasti kybernetiky sa ku riadeniu zložitých systémov pristupuje ako ku procesu riešenia problémov. Opis systému, vytvorenie jeho modelu ako aj algoritmus riadenia vychádzajú nie z čisto formálnych metód, ale používa sa istá podmnožina prirodzeného jazyka a formálna logika. Tieto metódy sú známe ako tzv. situačné riadenie zložitých systémov a vo všeobecnosti sú známe ako napr. systémy pre podporu rozhodovania. Význačnú úlohu tu má aj teória rozhodovacích procesov.
V praktickej politike využitie týchto prístupov je hudbou budúcnosti. Preto, ak chce niekto vstúpiť do politiky musí si plne osvojiť všetky procesy, inštrumenty, ktoré sa v nej používajú. Svoje špeciálne znalosti môžu byť dobrou bázou pre individuálne zvládnutie politických techník a využitie analógií môže obohatiť aj jeho politickú prax. Vstup do politiky je jediná reálna cesta väčšieho uplatnenia sa vedecko - technickej inteligencie. Samozrejme, že väčšiu ústretovosť by mohli preukázať aj politické subjekty, od vládnej až po regionálnu úroveň, pozývaním odborníkov z príslušnej oblasti do expertných skupín, či už stálych alebo vytvorených ad hoc. V tomto smere existujú rezervy na obidvoch stranách; faktom však je, že vzťahy k mocným sú skôr také, aké považujú oni za užitočné.
Zvláštnu skupinu príslušníkov vedecko-technickej inteligencie tvoria akademickí funkcionári, ktorí vytvárajú politiku vysokých škôl, prípadne vedeckých ústavov. Títo si musia uvedomiť, že prijatím akademickej funkcie sa stali reálnymi politikmi so všetkými jej atribútmi, pozitívnymi i negatívnymi. Mali by si uvedomiť, že sú to oni kto reprezentuje príslušné akademické komunity, ktorá od nich očakáva výsledky vo všetkých oblastiach ich činnosti. Musia vedieť zabezpečiť príslušné financie, inicializovať legislatívne kroky, ap. Na príslušnej regionálnej úrovni by mali robiť intenzívnu regionálnu politiku(kontakty s príslušnou politickou mocou, politickými a ekonomickými subjektami). Mali by sa na všetkých úrovniach oveľa nástojčivejšie dožadovať podielu na rozhodovacej činnosti. Reálna situácia dokazuje, že tieto úlohy si akademickí funkcionári neplnia najlepšie. Pri kontakte s vládnou mocou, parlamentom, regionálnymi orgánmi musia preukázať ďaleko viac pružnosti, zdravého oportunizmu a využiť svoj intelektuálny potenciál, (ktorým sa tak často honosne pýšia). V tomto smere nepomôže žiadne čakanie na Godota (rozumej ”vhodnejšiu” vládu, parlament, primátora, ap.); takýto politický postoj je nielenže neprezieravý, je politický chybný, ba použijúc výstižné slovenské slovo - je hrdohlúpy. Cítiť z neho intelektuálsku nadutosť, ktorá je však len odrazom vlastnej neschopnosti podriadiť sa a z nedostatku tých schopností, ktoré robia politika skutočným politikom. V tomto smere - aj keď to znie provokačne - sa majú čo učiť aj od akademických politikov v predchádzajúcom režime. Vo vlastnom záujme by si mal každý kto chce robiť politiku povinne prečítať Machiavelliho Vladára. Hovorí sa, že veľkí politici začínajú svoju dráhu preklínaním Machiavelliho, deklarovaním svojho anti - machiavellizmu, a to len preto, aby mohli jeho zásady uplatňovať ”potmehúdsky”. Nie, nemá to byť návod na nejaké ”mafistické” politikárčenie. Ale svet politiky je taký, aký je a robiť si ilúzie, že sa v blízkej dobe nejako zásadne zmení, je naivné. ”Politika je skutočne krutá vec”, hovorí V. Mináč a asi vie prečo to hovorí. Ak sa niekomu (kto chce robiť politiku) vidí to všetko náročné alebo prehnané, môže realizovať hodnotu svojho rozumu spôsobom, ktorý je veľmi dobre známy; robiť si svoju vlastnú prácu, avšak neuzatvoriť sa do vlastnej ulity vyjadrovať sa podľa možností ku aktuálnym problémom a podporovať tých odvážnych, ktorí si to zaslúžia.

6.	Kyberokracia
V ďalšom je pojednané o vplyve nových informačných technológií na ekonomiku, politiku, na problémy riadenia v štátnej aj v privátnej sfére, ap. V závere sú sformulované niektoré odporúčania, ktoré z tejto štúdie vyplývajú, napr. pre perspektívy riadenia organizácií.
6.1.	Úvod
Kyberokracia je pojem na označenie ”byrokracie” 21. storočia. Informačná revolúcia, nové informačné a komunikačné techniky, technológie a štruktúry podstatne zmenia činnosť a postavenie byrokracie (štátnej aj podnikovej). Samotný pojem kyberokracia je skratkou pre ”kybernetickú byrokraciu”, byrokraciu, ktorá bude pôsobiť v kybernetickom svete (kybersvete), priestore (cyberspace). Slovo cyberspace bolo použité autorom W. Gibsonom v jeho science fiction Neuromancer; tento predstavuje koncepciu informačnej technológie dostupnej každému. V súčasnosti cyberspace označuje sieť navzájom prepojených serverov na zemeguli. Prvá časť tohto slova evokuje možnosť navigácie (”kormidlovania”, z gréckeho slova kybernao) v informačnom priestore údajov ako aj možnosť riadenia pomocou ich manipulácie. Slovo priestor (space) zase označuje to čo obvykle chápeme pod týmto pojmom v matematike a vo fyzike (možnosť voľného pohybu) ako aj virtuálnu nekonečnú množinu vecí. Priamym vyjadrením uvedeného je technológia virtuálnej reality, spojitého trojrozmerného priestoru generovaného počítačom, ktorý reaguje na pohyby používateľa manipulujúceho s virtuálnymi vecami v tomto priestore ako v reálnom fyzikálnom priestore.
Korporácie (inštitúcie, podniky, ústavy, firmy, banky, ap.) čoraz dôraznejšie presadzujú svoju účasť v INTERNETE. Internet založený na prenosovom protokole TCP/IP, môžeme chápať ako ”sieť sietí”. Spája desiatky tisíce malých počítačových sietí na celom svete. Počet pripojených počítačov je niekoľko miliónov a každým rokom exponenciálne rastie. Základnou službou na Internete je elektronická pošta. Okrem individuálneho styku dvoch osôb je možná aj skupinová komunikácia prostredníctvom rôznych diskusných klubov. Pre získanie potrebných materiálov, napr. článkov, existujú najznámejšie služby FTP (file transfer protocol) a GOPHER. Gopher je používateľsky ľahší, nevyžaduje špeciálnu procedúru prihlasovania sa.
V kontexte búrlivého rozvoja Internetu majú veľký význam prostriedky, ktoré sú schopné integrovať jednotlivé klasické internetovské aplikácie. Medzi tieto prostriedky patria predovšetkým systémy typu Gopher a WWW (World Wide Web), systémy, ktoré zabezpečujú prezentáciu dokumentu užívateľom.
Výraznejšiemu rozvoju gopherskych systémov (dnes je všeobecne známych viac ako 9000 gopherských serverov) začína sekundovať i rozvoj WWW systému, ktorých relatívne pomalšia dynamika prechádza v podstatne rýchlejšiu (dnes je všeobecne známych už skoro 9000 WWW serveru). Oba systémy, Gopher i WWW (tiež niekedy označovaný ako W3) pracujú na základe modelu klient/server. Gopherský klient komunikuje s gopherským serverom podľa rovnakého protokolu, WWW podľa protokolu HTTP (HyperText Transfer Protocol). WWW sa javí ako mocnejší a všeobecnejší systém než Gopher. Ak Gopher pracuje so sústavami menu, tak WWW pracuje so sústavami prepojených dokumentov, v ktorých smerníky môžu spojovať jeden dokument s druhým alebo jeden dokument s vnútornými časťami dokumentu druhého. Pretože dokumenty môžu byť i gopherské menu, tak všetko, čo sprístupňuje Gopher, môže byť sprístupnené i v systému WWW. Naviac, niektoré informácie sú prezentované len prostredníctvom WWW. Dokumenty vo WWW môžu byť hypermediálne, môžu predstavovať textovú, obrazovú a zvukovú informáciu. Hypertextový dokument býva obvykle písaný v HTML (HyperText Markup Language).
Celosvetová sústava prepojených WWW dokumentov býva skrátene označovaná názvom Web. V projekte WWW ako riešenie potreby adresácie internetovskych objektov sa ujal pojem uniformného lokátora zdroja. Ten je označovaný skratkou URL (Uniform Resource Locator). Člení sa na časť špecifikujúcu metódu prístupu ku zdroju - objektu - teda protokol, na adresnú časť hostiteľského počítača servera a na časť, ktorá určuje cestu na tomto počítači k objektu včítane jeho lokálneho mena. V čoraz väčšej miere si spomínané korporácie zriaďujú stránky na WWW. Je zrejmé, že Internet a WWW budú jednou z rozhodujúcich hybných síl 21. storočia. Zjavné sú najmä tendencie využiť INTERNET na komerčné účely (napr. marketing), pričom komunikačné a distribučné náklady sú neporovnateľné menšie. Charakteristickou črtou Internetu je jeho totálna anti-hierarchická štruktúra, ktorá z neho robí úplne otvorený demokratický systém.
6.2.	Posun moci
Otázka moci je dodnes jednou z najmenej pochopených a najdôležitejších otázok života, najmä v dnešnej spoločnosti. Dochádza nielen ku presunu, ale aj k premene moci. Kým dodnes prevládajúci názor preferuje v otázkach moci bohatstvo a násilie, v súčasnosti sa ako najkvalitnejšia moci začína považovať vedenie (znalosti, vedomosti). Vedenie má zásadne iný charakter ako peniaze a násilie, pretože je oveľa dostupnejšie širokému okruhu ľudí, má demokratický charakter. Bohatstvom, peniazmi súčasnosti začína byť informácia.
Základným znakom informačnej spoločnosti je to, že vedomosti, znalosti, informácia vôbec, majú strategický charakter (podobne ako kapitál v industriálnej spoločnosti). Sme svedkami historickej transformácie tradičného modelu moci. Prejaví sa to postupne vo všetkých sférach života spoločnosti. Informácia sa stáva rozhodujúcim zdrojom kapitálu a ekonomickej moci. Pre podnikateľskú sféru jedným zo znakov koncepčnej zmeny sú nové pohľady na manažment. Teoretici ako aj praktici riadenia predpokladajú zmenu organizačných štruktúr z hierarchických na horizontálne. Vrcholový manažment bude môcť pomocou informačných systémov riadiť veľké komplexy bez doteraz často dominujúcich stredných článkov riadenia. Nové informačné technológie, naopak, môžu zapojiť do rozhodovania aj nižšie riadiace útvary, prípadne vonkajšie elementy. Mení sa poňatie trhu ako istého zemepisného celku s menlivými hranicami.
Vzniká globálny celosvetový trh (napr. finančný trh ako počítačová sieť v reálnom čase). Mení sa poňatie kapitálu; obchodné spoločnosti dnes obchodujú s informáciou ako keby to boli peniaze. Informácia je považovaná za formu kapitálu a naopak. Menia sa tradičné vzťahy v oblasti práce a zamestnanosti.
Napriek týmto zmenám nové technológie nie vždy splňujú všetky očakávania. Jednou z príčin je nasadzovanie informačných technológií do existujúceho prostredia; tu by bolo potrebné posúdiť možnú zmenu organizačných štruktúr, ap. Ďalšou príčinou môže byť fakt, že informačná revolúcia je len v počiatočnom štádiu.
Nové informačné technológie vyvolajú aj nové prístupy v politike štátov. V prvom rade sú to legislatívne zmeny v oblasti vlastníctva a ochrany. Vzhľadom na prevratné zmeny aj v telekomunikáciách sa stanú aktuálnymi aj otázky národnej nezávislosti a suverenity. Štát bude musieť reagovať aj na zmeny v oblastiach národných a individuálnych práv. V ďalšom uvedieme len stručne niektoré znaky vplyvu nových informačných technológií na zmeny v oblasti politickej moci, suverenity a vládnutia (nakoniec aj tieto aspekty sa môžu dotknúť podnikovej sféry):

1.	Distribúcia moci, nové prístupy ku riešeniu konfliktov a kooperácii bude do značnej miery závisieť od schopnosti vlád využívať nové informačné technológie. Rysuje sa aj možnosť informačno-elektronického kolonializmu a imperializmu.
2.	Rozšírenie nových technológií môže do značnej miery zmeniť tradičné koncepcie územnej nezávislosti. Informácie v elektronickej forme (elektronická pošta, finančné toky, televízia, ap.) sú len ťažko kontrolovateľné. 
3.	Nové technológie môžu podstatne skvalitniť činnosť vládnucich predstaviteľov a ich aparátu; zároveň však môžu vyvolať odpor byrokracie.

Uvedenými problémami sa intenzívne zaoberajú aj štáty Európskej únie. V minulom roku bola spracovaná rozsiahla štúdia (tzv. Bangemannova správa) o informačnej spoločnosti vypracovaná skupinou špičkových odborníkov. Má viacero častí; najdôležitejšie sú tzv. Biela kniha (Výzvy a cesty pre 21. storočie) a Doporučenia Rade Európy (Európa a globálna informačná spoločnosť).
V týchto dokumentoch sa vychádza z analýzy situácie vo svete a v Európe. Prvým a najvážnejším problémom je nezamestnanosť, jej rozsah a jej dôsledky. Jadrom problému sú tri základné typy nezamestnanosti: cyklická, štrukturálna a technologická . Konštatuje sa, že neexistujú žiadne zázračné kúry na prekonanie tohto stavu. V tejto situácii nepomôže protekcionizmus, všeobecné skrátenie pracovného času, drastické zníženie platov a sociálnych výdavkov. Súčasná kríza je výsledkom globálnych procesov po roku 1970. V geopolitickom rámci je to najmä vznik nových krajín vyznačujúcich sa rýchlym rastom (ázijské krajiny). Ďalej sú to udalosti po roku 1989.
V demografickej oblasti je to najmä starnutie populácie a transformácia rodinných štruktúr. V technologickej oblasti je to nástup nových informačných technológií a vo finančnej sfére nezávislosť trhu vyplývajúcej zo slobody pohybu kapitálu a použitia nových technológií.
Na prekonanie tohto stavu je potrebné vytvoriť do roku 2000 15 miliónov pracovných miest. Pre splnenie tohto cieľa je nutná zdravá, otvorená decentralizovaná, konkurenčná ekonomika, založená na solidarite. Vytvorenie takejto ekonomiky bude mať za následok radikálne zmeny v organizácii spoločnosti, ako odpoveď na rastúcu zložitosť.
V ekonomickej oblasti by to mal byť najmä prudký rast malých a stredných podnikov. Pretože decentralizácia vyvoláva vzrast komunikácie, sú nutné nové informačné technológie, ktoré poskytuje práve informačná spoločnosť. Táto sa už v súčasnosti začína prejavovať ako multimediálny svet (zvuk-text-obraz). Informačná spoločnosť je už realitou aj dnešného sveta. Napr. v USA už teraz 200 najväčších spoločností využíva informačné diaľnice. Zvládnutie problémov informačnej spoločnosti bude rozhodujúcim aspektom prežitia alebo úpadku Európy.
Informačná spoločnosť sa chápe ako nová cesta žiť a pracovať spolu. Je to revolúcia založená na informácii, je vyjadrením ľudských vedomostí. Všetky revolúcie prinášajú so sebou diskontinuitu a neurčitosť, avšak poskytujú aj príležitosť.
Jedným z najdôležitejších záverov je presvedčenie, že technologický pokrok ako aj evolúcia trhu vychádza nie z princípov, ktoré patria minulosti, ale z princípov, ktoré sú základom informačnej spoločnosti. Preto je doporučované členským štátom Európskej únie urýchlená liberalizácia najmä telekomunikačného sektoru prostredníctvom otvorenia konkurencie pre infraštruktúry a služby, odbúranie nekomerčných politických prekážok a stanovenie časových postupov a termínov pre dosiahnutie cieľov.
Samozrejme, pri zrušení monopolného postavenia sa nesmie zabudnúť na vytvorenie jasných pravidiel vývoja trhu. Tieto pravidlá musia okrem iného zaviazať všetkých prevádzkovateľov telekomunikačných služieb spolupracovať pri poskytovaní verejnoprospešných služieb. Ďalšou veľmi významnou úlohou je výrazne zníženie taríf za medzinárodné diaľkové telekomunikačné okruhy. Veď dnes v okolitých krajinách (Poľsko, Maďarsko, Rakúsko) majú ceny okruhov v priemere 2,5‑krát nižšie a zníženie taríf je tam rovnako aktuálne.
6.3.	Vznik kyberokracie
Kyberokracia predpokladá využitie a kontrolu informácie ako kľúčový faktor. Môže byť chápaná v užšom slova zmysle ako forma organizácie, ktorá nahradí tradičné formy byrokracie a technokracie, alebo v širšom slova zmysle ako forma štátu, ktorá môže totálne zmeniť vzťahy medzi štátom a spoločnosťou a medzi štátnym a súkromným sektorom. Do istej miery môže byť kyberokracia chápaná ako byrokracia zmenená pod vplyvom počítačov. To však neznamená, že kyberokracia je komputerizovaná byrokracia. Podstatná je kvalitatívna zmena v prístupoch, v nových možnostiach a schopnostiach. Kým byrokracia funguje v istých ohraničeniach, kyberokracia predpokladá otvorenosť; možnosť získavania informácií cez počítačové siete, využitím individuálneho a skupinového prístupu, čo umožní predtým netušenú možnosť kooperácie, ale aj možnosť kontroly využívania informácie. Pre takéto systémy budú potrebné úplne nové informačné a komunikačné infraštruktúry.
Byrokracia je zastúpená vo verejnom i súkromnom sektore, ba viaceré najväčšie svetové korporácie sú rovnako skostnatené ako nejaké ministerstvo (Toffler). Kybernetický prístup ku riadeniu zložitých systémov odhaľuje, že organizácie nie sú neživé; sú to adaptabilné organizmy, v ktorých ako riadiace aj riadené objekty vystupujú ľudia, alebo kolektívy ľudí. Čoraz častejšie vystupujú v riadiacich funkciách ľudia s prirodzenou autoritou, ktorí dobrovoľne preberajú riadiace funkcie. V súčasnej forme demokracie dominuje byrokracia pri ľubovoľných volebných výsledkoch. Neviditeľná strana najmä štátnych, ale aj samosprávnych a podnikových byrokratov je faktickým víťazom každých volieb. Politika musí v budúcnosti dosiahnuť oslabenie vplyvu byrokratov klasického typu. To sa môže udiať práve premenou byrokracie na kyberokraciu.
Byrokracia umožňuje vládam generovať, spracovávať, distribuovať a uchovávať informáciu. Podstatný vzrast počtu byrokracie nastal v 19. a 20. storočí. Je výsledkom modernej industriálnej spoločnosti. V súčasnosti byrokracia ”riadi” ohromné organizačné kolosy. Kybernetická analýza riaditeľnosti takýchto štruktúr však ukazuje, že tieto giganty vzhľadom na svoju zložitosť sú v podstate neriaditeľné (out of control). To znamená, že neexistujú také akčné riadiace zásahy, ktoré v konečnom čase zabezpečia dosiahnutie cieľa. Tieto systémy sa evolučne rozvíjajú podľa svojej vlastnej logiky a prejavy systému sa ex post naivne pokladajú za výsledok akčných zásahov. Jedinou možnou cestou je dekompozícia systému a decentralizácia riadenia s využitím lokálnej informácie pre riadenie. Práve tieto uvedené vlastnosti by mali byť charakteristickým znakom kyberokratického štátu.
Bolo by chybou považovať kyberokraciu ako zámenu byrokracie počítačmi ako ”komputerizovanú” byrokraciu. ”Kyberokrat” nie je jednoducho byrokrat s počítačom. Nové informačné technológie musia byť spojené s novými prístupmi, mali by riešiť nono postavené úlohy (známy princíp Gluškova pri budovaní ASR). Riešiť staré úlohy pomocou novej technológie je absolútne nepostačujúce. Kyberokracia musí prekonať byrokraciu posledných rokov, technokraciu. Byrokracia dostáva informácie, uchováva ich v určitých hraniciach.
Kyberokracia by mala aktívne získavať informácie, prípadne ich generovať a poskytovať podsystémom. Technokracia využíva kvantitatívne a ekonometrické prostriedky; kyberokracia by mala využívať ”jemnejšie” prostriedky zahrňujúce symbolické, kultúrne, psychologické a najmä politické aspekty. Jednou z podstatných vlastností kyberokracie by malo byť získavanie informácií z viacerých zdrojov v elektronickej forme, vhodnou pre systém vo vnútri ako aj navonok. Ďalšou dôležitou vlastnosťou je schopnosť pohotovo komunikovať (s využitím napr. WWW) s jednotlivcami ako aj s tímami odborníkov aj mimo vládnych (podnikových, samosprávnych, stavovských) štruktúr. Pre takéto, aj politické chápanie činnosti kyberokracie sú absolútne nevyhnutné nové informačné a komunikačné technológie.
6.4.	Nové infraštruktúry
Kyberokracia bude vyžadovať nové systémy získavania a reprezentácie informácie pre vykonávanie politických ekonomických, sociálnych činností a dosiahnutie stanovených cieľov.
Technické a programové prostriedky
Predpokladá sa značné zväčšenie výkonnosti personálnych počítačov vo všetkých formách. Kapacity pamätí budú ďaleko väčšie v porovnaní so súčasnými. Programové prostriedky pre prácu s multimédiami by mali byť úplnou samozrejmosťou. Predpokladá sa postupné stieranie rozdielov medzi PC, pracovnými stanicami (workstations), ap., ba dokonca terajšími superpočítačmi. Namiesto dnešného rutinného využívania počítačov sú snahy vytvoriť v počítačoch modely vecí existujúcich v reálnom svete. To všetko (napr. osobný počítač výkonnejší ako dnešné superpočítače) nie sú vzdialené perspektívy, ale pravdepodobne koniec deväťdesiatych rokov.

Komunikačné siete
Základnou tendenciou je podstatné zvýšenie výkonnosti existujúcich sietí; podstatný je najmä rozvoj INTERNETU, najmä adaptácia na komerčné ciele. Základným cieľom je vybudovanie integrovanej digitálnej siete s dohodnutými celosvetovými štandardami a protokolmi. Takáto sieť umožní podstatnú kvalitatívnu zmenu v elektronickej pošte, v prenášaní súborov a v konferenčných možnostiach (multimediálne konferencie v reálnom čase). Kľúčovým faktorom je vybudovanie ISDN (Integrated Services Digital Networks). Táto úloha je jednou z najbližších aj pre štáty Európskej únie. Realizácia takejto siete umožní podstatný skok v rozvoji elektronickej pošty, prenosu súborov (FTP), konferenčných možností. (Ako príklad uveďme, že prenos Britskej encyklopédie na svoj počítač trvá dnes rádovo dni; v nových podmienkach by to malo trvať niekoľko sekúnd alebo minút. Užívateľ dnešnej WWW asi vie oceniť tento rozdiel. ”Sieťovanie” (networking) umožní prístup, obrovského počtu ľudí ku ľubovoľným informáciám, čo posilní demokratický charakter spoločnosti. Z metodologického a filozofického hľadiska (viď napr. už viac rokov fungujúci ”Principia Cybernetica Project”) sa rysuje vznik globálnej elektronickej civilizácie, ktorej prejavy je už dnes potrebné skúmať.
Databázy
Kyberokracia si bude vyžadovať oveľa rýchlejšie možnosti prehľadávania databáz a výberu potrebných údajov. Sľubný krok v tomto smere predstavuje WAIS (Wide Area Information Server). Zatiaľ čo v súčasnosti je pozornosť sústredená na databázy, v budúcnosti sa predpokladá napr. možnosť využitia expertných systémov. Predpokladá sa, že z databáz sa nebudú vyberať fakty, ale ”názory”. Naša kultúra je založená práve na pluralite názorov. To nám môže umožniť simulácia. Napr. namiesto pasívnych faktov o nejakej spoločnosti môžeme mať k dispozícii aktívnu simuláciu podniku v reálnom čase. Uvedené možnosti sa pravdepodobne dosiahnu pomocou nových architektúr počítačov vychádzajúcich z neurónových sietí, ktoré kombinujú paralelné architektúry, umelú inteligenciu a učiace sa systémy.
Tieto nové infraštruktúry umožnia podstatné rozšírenie metód virtuálnej reality; t.j. možnosti pohybu v kybernetickom priestore poskytujúc dojem okolia v trojrozmernom priestore predmetov, miest, ľudí a údajov, s ktorými používateľ interaguje. Výsledkom bude globálna infraštruktúra, ktorá umožní kupovať, predávať a poskytovať informácie a informačné služby, využívať vedomosti a tvorivé schopnosti celého ľudstva. V takomto systéme, ktorý bude predstavovať učiacu sa sieť ”agentov”, môže prebiehať proces asociatívneho učenia sa. Individuálny mozog v spojení s ”vonkajším” mozgom, ktorý obsahuje obrovské množstvo znalostí môže aktívne riešiť problémy. To umožní vznik akéhosi ”supermozgu”, ktorý je vyjadrením a realizáciou klasických ideí kybernetiky.
Cyberspace je dôležitým zdrojom moci a vlastníctva. Jeho rozvoj bude mať vplyv nielen na jednotlivcov a organizácie, ale aj na štát a spoločnosť, na súkromný a verejný sektor. Využitie možností nových technológií zahrňuje: Súkromné počítačové siete pre prenos údajov vo finančnej sfére medzi bankami a rôznymi finančnými inštitúciami. Súkromné siete pre nadnárodné multinacionálne spoločnosti (napr. IBM). Súkromné siete v mediálnej oblasti. Verejné siete dostupné za poplatok. Kooperatívne siete spájajúce napr. univerzity a výskumné centrá (napr. INTERNET, USENET, BITNET). Kolektívne siete pre vytváranie ”virtuálnych” komunít, umožňujúcej prístup ku databázam, elektronickú poštu a konferenčné systémy. Siete pre štátne účely. Lokálne siete pre regióny.
Dôležitým faktorom kybersveta nie sú len nové informačné infraštruktúry, ale aj jeho ponímanie ako ”virtuálnej reality”. Táto znamená možnosť ”pohybu” užívateľa vo virtuálnom trojrozmernom priestore (pozostávajúcej z trojdimenzionálnej ”reprezentácie” ľudí, miest, objektov ap.) pomocou technických a programových prostriedkov. Jedným z prejavov je už dnes myšlienka virtuálnych úradov. Predpokladá sa pomerne rýchlo realizovať myšlienku bezpapierovej administratívy. Dokumenty sú uchované v ”kabinete súborov”, ku ktorým prístup je len elektronicky. Faxy a odkazy sú na obrazovkách počítačov, prípadne aj v hlasovej forme. Napr. firma IBM v Denveri pomocou takýchto prístupov zredukovala počet poschodí v administratívnej budove z deväť na štyri. Podľa odborníkov z tejto oblasti by mala postupne devolúcia mnohých veľkých korporácií. Prevratné zmeny môže virtuálna realita priniesť v oblasti vzdelávania.
Nové technológie budú mať komplexné dôsledky vo všetkých oblastiach života. Pravdepodobne dôjde k podstatným zmenám v chápaní času a priestoru ako aj ku zmenám hodnôt a záujmov.
6.5.	Na ceste ku kyberokratickému štátu
Kyberokracia môže byť definovaná ako forma organizácie v rozvinutom kybernetickom priestore (cyberspace), kontroluje kľúčové aktivity a je štruktúrovaná tak, akoby jej cyberspace bol základným faktorom jej organizácie a moci. Kyberokracia podstatne zmení vzťahy medzi štátom a spoločnosťou, štruktúru štátu, vzťahy medzi jednotlivcom a inštitúciami, ap. Základnou vlastnosťou bude interakcia. Technológia umožní bezprecedentné rozmery vzájomných vzťahov medzi jednotlivcami, organizáciami, sektormi. Kyberokracia je istou formou postbyrokratického štátu, podobne ako je postindustriálna spoločnosť novou formou industriálneho štátu. Národy a štáty, v ktorých je značná sloboda informácií a relatívne nižšia úroveň byrokracie asi budú mať menšie ťažkosti pri prechode ku kyberokracii ako tie štáty a národy, v ktorých je stupeň byrokracie značný a sloboda informácií menšia. V týchto je možno predpokladať snahy o zneužitie nových technológií na politickú a ekonomickú kontrolu. Uvedené rozdiely povedú ku vzniku rôznych typov kyberokracií.
Vo všeobecnosti sa očakáva, že informačná revolúcia posilní trendy ku otvoreným spoločnostiam, ku demokracii. Avšak je možné očakávať rôzne hybridné formy (centralizované aj decentralizované, otvorenejšie a uzavretejšie formy organizácie spoločnosti).
V každom prípade môžeme očakávať nasledovné javy:
•	vznik nových elít
•	reštrukturalizáciu organizácií
•	zmenené vzťahy medzi súkromným a verejným sektorom
Vznik nových elít
Predpokladá sa vznik znalostnej vedomostnej elity. Táto sa môže istým spôsobom aj politicky definovať a presadzovať svoje záujmy (podobne ako buržoázia pri vzniku kapitalizmu).
Nová elita sa vyznačuje najmä tým, že hlavnou náplňou jej činnosti je manipulácia so symbolmi, slovami, číslami, vizuálnymi obrazmi, ap. Môžeme tu zaradiť manažérov, právnikov, softwarových inžinierov, vedecko-výskumných pracovníkov, rôznych poradcov, televíznych producentov, a rôznych iných pracovníkov, ktorých činnosť je spojená s takými termínmi ako stratégia, plánovanie, konzultácia, politika, zdroje, inžinierstvo, výskum, vzdelávanie, ap. Nové technológie môžu napr. napomôcť vzniku doposiaľ nepoznaných spoločenstiev, koalícií, ktoré nemusia byť geograficky ohraničené. Aj v tomto smere možno očakávať veľké množstvo rôznych variácií.
Súčasná vedomostná elita nemusí byť pritom zajtrajšia kyberokracia. Napríklad súčasná akademická elita nemusí mať nič spoločné s kyberokraciou. Nové elity budú pravdepodobne znač ne diferencované a vynoria sa zo všetkých oblastí spoločenského života. Typické pre nich bude práve kybernetická a informatická paradigma pre generovanie a riešenie problémov. Môžu to byť ľudia založení demokraticky, kooperatívne, avšak nemožno vylúčiť aj manipulátorov autoritatívneho typu.
Organizačná reštrukturalizácia
Podľa rôznych prognóz informačná revolúcia predpokladá vznik nových organizačných štruktúr, zánik starých, kolaps hierarchií, vzrast decentralizácie a značnú redukciu manažérov strednej úrovne. Štruktúra organizácií bude pravdepodobne kopírovať sieťové štruktúry nových informačných technológií, rôzne ”ad hoc” ”cluster” štruktúry, projektové tímy, ap.
Avšak napriek týmto trendom hierarchické štruktúry si predsa zachovajú svoju váhu, aj keď v nových podmienkach (značný stupeň decentralizácie, autonómnosti). To si bude vyžadovať nové formy koordinácie využívajúce najnovšie výsledky teórie decentralizovaných rozhodovacích procesov. To samozrejme nevylučuje v odôvodnených prípadoch nové formy centralizácie. Postbyrokratický štát zrodí zrejme dnes ešte neznáme formy organizácie.
Verejný a súkromný sektor
Rozvoj nových infraštruktúr bude mať za následok aj nové vzťahy medzi verejným a súkromným sektorom. Predpokladá sa oslabovanie výraznej dichotómie medzi verejným a súkromným sektorom.
Dôležité sú aj problémy privatizácie, ktoré sú v súčasnosti veľmi aktuálne. Podľa takéhoto trendu by sa verejný sektor mal neustále zmenšovať čo do rozsahu a sily. Avšak už v súčasnosti môžeme pozorovať aj opačné tendencie. V tomto ohľade pravdepodobne dôjde k reštrukturalizácii obidvoch sektorov a ku vytvoreniu nových väzieb a štruktúr. Rozdiely medzi nimi sa môžu postupne rozplývať.
Ako príklad je možno uviesť Internet, ktorá vznikla ako nekomerčná inštitúcia, avšak dnes to nemožno jednoznačne o nej tvrdiť. Tradičné ostré rozdelenie verejného a súkromného sektoru asi ostane typickým znakom industriálnej spoločnosti. Pre kyberokratický štát budú typické rôzne partnerské kooperatívne štruktúry oboch sektorov a vládnych inštitúcií na všetkých úrovniach; charakteristickým rysom týchto štruktúr bude ”kolektívnosť”. Takýto nový hybridný sektor môže byť podstatný pre kyberokraciu.
Od hierarchií ku sieťam
Ako už bolo spomenuté pre kyberokratický štát bude typický posun od hierarchických štruktúr ku sieťovým. Samozrejme, že sa nejedná o nejaký mechanický prechod, o jednoduchú zmenu. Pôjde zrejme o vznik nových multi-organizačných sietí menších organizácií (v oblasti politickej ekonomickej, sociálnej, v komunikáciách, ap.). To si bude vyžadovať nové mechanizmy kooperácie, konzultácií, operatívnosti rozhodnutí vo veľkých časovo-priestorových meradlách.
Jedným z dôsledkov takéhoto vývoja je, že štátne organizácie budú musieť sa tomuto trendu prispôsobiť a budovať sa ako sieťové. Ďalším dôsledkom je, že tieto zmeny štruktúr presiahnu hranice štátov.
Významným dôsledkom je aj veľký vzrast mimovládnych organizácií a inštitúcií. Tieto môžu vytvárať koalície a mať v konečnom dôsledku vplyv aj v rozhodovacích procesoch aj mimo oficiálnych rozhodovacích štruktúr (vláda, parlament, samosprávy). Ako príklady možno uviesť rôzne občianske a profesionálne či stavovské združenia (rôzne lobbystické skupiny, nadácie, komory rôznych profesií, napr. lekárov, právnikov, zväzy spotrebiteľov, rôzne skupiny na rasovej báze, ap.). To všetko predstavuje novú kvalitu interakcií medzi štátnymi inštitúciami a organizáciami reprezentujúcimi občiansku spoločnosť. To si bude vyžadovať najmä od štátnych inštitúcií, ale aj od predstaviteľov väčších priemyslových spoločností podstatne väčšiu pružnosť pre získanie informácií a pre vybudovanie komunikačných infraštruktúr v týchto nových zmenených podmienkach.
Všetky tieto a iné zmeny budú mať za následok nové diskusie, spory o ciele jednotlivcov a spoločnosti v kyberokratickom štáte; tieto budú umocnené bezprecedentnými komunikačnými možnosťami aj v oblasti propagandy medzi štátmi. Kyberokracia bude vyžadovať totálne zmeny aj v spôsoboch vládnutia. Dôležité budú aj zmeny v chápaní slobody, autority, rovnosti, demokracie v informačnom veku.
6.6.	Kyberológia
Riešenie nových úloh a problémov si bude vyžadovať aj nové vedecké prístupy. V tomto smere je výraznou aktivitou, napr. Principia Cybernetica Project, v ktorom sa na báze komplexného systémového prístupu s využitím základných princípov kybernetiky riešia filozoficko-metodologické problémy zložitých systémov, umelej inteligencie, ap. V súvislosti s týmito trendmi je snaha aj pomenovať novú vedu integrujúcu rôzne humanitné aj prírodné a technické vedy (sociológia, politika, ekonómia, psychológia, antropológia, kybernetika, umelá inteligencia, manažment) ako kyberológia.
V tomto smere sú potrebné ďalšie výskumy na veľmi širokom fronte; uvedieme niekoľko možných smerov.
Metodológia pre prognózovanie informačných a komunikačných infraštruktúr.
Tieto budú koniec koncov slúžiť v rámci politických a sociálno-ekonomických štruktúr. To si vyžiada systémový prístup pre vzájomné interakcie medzi technickou oblasťou vytvárania infraštruktúr a systémovou organizačnou stránkou. Ďalej sú to: Výskum vládnych, intervládnych a transnacionálnych vzťahov. Podpora regionálnych integračných zoskupení. Globálne interakcie. Nové zdroje a formy konfliktov.
Rozvoj informatiky zapríčinil, že mnoho operačné a technické funkcie sa začali človeku vzdiaľovať. Nie sú zriedkavé prípady, že v systéme človek - stroj nie je prostriedkom činnosti stroj, ale človek; vzniká nebezpečie, že skutočným subjektom činnosti sa môže stať nie človek, ale stroj. Tendencii k premene prostriedkov na ciele, ktorá je vyjadrením agresivity umelého posthominálneho sveta, nemôžeme čeliť, keď nepoznáme tento jav. Ďalšie formy jeho prejavu sú, napr.: mimoriadna zložitosť ekonomických a organizačných štruktúr, problém riaditeľnosti takýchto štruktúr, neobyčajná rýchlosť inovácií technológií, informačná presýtenosť. Vynára sa možnosť vytvorenia umelého intelektu, ktorý môže predčiť intelekt človeka. Možno budeme musieť pripustiť nejedinečnosť ľudského intelektu; možnosť paralelnej existencie ľudského a umelého intelektu. Potom sa vynára otázka o mieste človeka v takomto svete. To však je najmä úloha pre filozofiu (viď ďalšia kapitola).

7.	Siločiary kybernetiky a filozofie
Jednou z tendencií rozvoja prírodných a spoločenských vied je v súčasnosti integrácia. Objavy vznikajúce na rozhraní vied sú bezprostredným výrazom integrácie vedeckých poznatkov. Aby takáto integrácia nebola náhodná, ale sa stala istou normou, sú načim nevyhnutné zvláštne prostriedky, ktoré môžu vzniknúť zo spojenia kybernetiky a filozofie.
7.1.	Čo môže poskytnúť kybernetika filozofii
Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov skúma a hľadá niektoré spoločné zákonitosti činnosti strojov, živých organizmov, spoločnosti; tým aj zdôrazňuje skutočnosť, že neexistuje absolútny rozdiel medzi živou a neživou prírodou, medzi organickým a anorganickým svetom. Pre kybernetiku je typický tzv. systémový, funkcionálny prístup ku skúmaniu problémov a javov okolitého sveta. Tento je tesne zviazaný so základnými pojmami a princípmi kybernetiky. Filozofia môže nájsť v kybernetike veľmi veľa podnetov, najmä preto, že kybernetika sa pokúsila o istú syntézu vo forme princípov a zákonov. Analýza niektorých všeobecne známych princípov kybernetiky môže ukázať aj ich, niekedy už dávno známy, filozofický fundament, ale aj odhaliť ich inšpiratívnu silu pre filozofiu.
Princípy kybernetiky majú všeobecný charakter. Sú v nich skryté a fixované reálne existujúce protirečenia medzi systémom a prostredím, medzi procesmi informačnými a riadiacimi, medzi skutočným a cieľovým stavom, ap. V tejto súvislosti sú veľmi aktuálne najmä otázky formalizácie dialektickej logiky. Tieto problémy vystupujú do popredia najmä s rozvojom metód umelého intelektu. Je pritom dosť prekvapujúce, že ”tradičná” (aj tá, ktorá sa označuje ako postmodernistická) filozofia si nie veľmi všíma filozoficko - metodologické aspekty kybernetiky a umelého intelektu, hoci, citujúc Marxa: ”Hic Rhodus, hic salta”. Chcem zdôrazniť, že tu vôbec nejde o akúsi mechanickú aplikáciu princípov kybernetiky vo filozofii, nejde tu o žiadny vulgárny kybernetizmus. Filozofia však nemá právo ignorovať výsledky a závery zovšeobecnení, ktoré kybernetika priniesla. Dovolím si poznamenať, že tak ako filozofi museli študovať aj veľmi špeciálne problémy fyziky, aby mohli interpretovať jej závery, (pritom niektoré princípy fyziky ako princíp korešpondencie, princíp neurčitosti, ap., majú dnes všeobecnú platnosť aj mimo samotnej fyziky) mali by veľmi pozorne študovať a pokúsiť sa zovšeobecniť kybernetické princípy aj mimo oblasť samotnej kybernetiky. Dnešný svet, či už sa nám to páči, alebo nepáči, je do značnej miery svetom kybernetickým.
Procesy riadenia sú charakterizované integrujúcim činiteľom a tým je dosiahnutie určitého cieľa riadenia. Problematika formulácie cieľa, ako nejakého ideálneho odhadu výsledku riadenia, je prerogatíva človeka. Klasici kybernetiky pokladajú vo všeobecnosti za cieľ riadenia hoomeostázu, čo je, zjednodušene povedané, dosiahnutie stability a adaptivity systému, pri pôsobení okolitého prostredia. Avšak homeostáza je, tak povediac, podstata prvého rádu. Ako cieľ riadenia sa často používa zachovanie, alebo zvýšenie organizovanosti systému, čo odpovedá obmedzeniu neurčitosti systému, zmenšeniu jeho entropie. Veľmi často sa dokonca hovorí o optimalizácii riadenia podľa stanoveného cieľa.
Procesy riadenia sú tým zložitejšie, čím je zložitejší systém a jeho funkcie; napríklad v sociálno - ekonomických systémoch. Podstata spočíva v tom, že v takýchto systémoch je samotná povaha riadenia zahmlená rôznymi politickými, ekonomickými, ideologickými a morálno - etickými faktormi. Ako napríklad zaradiť nie práve zriedkavé prípady, keď cieľom riadenia je deštrukcia štruktúry objektov, zničenie úrovne ich organizácie. Problematika generovania cieľov v zložitých systémoch je neobyčajne komplikovaný problém a vyžaduje si hlboké štúdium pochopenie globálnych a lokálnych trendov vývoja spoločnosti.
Uvedené postrehy z oblasti kybernetiky a riadenia zložitých systémov majú skromný cieľ; upozorniť na fakt, že tieto môžu poskytnúť niektoré metodologické východiská pri riešení problémov súčasnosti.
7.2.	Človek a posthominálny svet
Človek v posthominálnom svete je paradox, ktorý sa možno v blízkej budúcnosti stane dominantným problémom vyžadujúcim si najmä filozofickú reflexiu. ”Posthominálny” (autorom pojmu je V. Kutyrev) svet neznamená svet bez človeka. Je to svet vytvorený človekom, ktorý sa postupne stáva nezávislý od svojich tvorcov. Mení sa podľa vlastných zákonov, nie je úplne ”kompatibilný” s človekom a tak ho stavia pred problém tento svet pochopí a zvládnuť. Človekom vytvorená ”druhá príroda” (virtuálna realita, cyberspace čiže kybersvet, ap.), zložitá mnohorozmerná realita, určuje náš život čoraz vo väčšej miere.
Život dnešného človeka vo svete ”všeobecného blahobytu” si vyžaduje oveľa viac úsilia, ako sa vo všeobecnosti usudzuje. Jedná sa o boj o prežitie. Človek začal prenikať za hranice bezprostrednej zmyslovej skutočnosti a dosahovať výsledky bez priameho kontaktu s vecami. V dnešnom svete stále častejšie človek nepôsobí ako ucelená fyzická a psychická bytosť; dochádza ku obrovskému napätiu medzi myslením a zmyslami, duchom a telom. život za hranicami života; to je prvotný základný zmysel posthominálneho sveta.
Rozvoj informatiky zapríčinil, že mnohé operačné a technické funkcie sa začali človeku vzdiaľovať. Nie sú zriedkavé prípady, že v systéme človek - stroj nie je prostriedkom činnosti stroj, ale človek; vzniká nebezpečie, že skutočným subjektom činnosti sa môže stať nie človek, ale stroj. Tendencii k premene prostriedkov na ciele, ktorá je vyjadrením agresivity umelého posthominálneho sveta, nemôžeme čeliť, keď nepoznáme tento jav. Ďalšie formy jeho prejavu sú, napr.: mimoriadna zložitosť ekonomických a organizačných štruktúr, problém riaditeľnosti takýchto štruktúr, neobyčajná rýchlosť inovácií technológií, informačná presýtenosť. Vynára sa možnosť vytvorenia umelého intelektu, ktorý môže predčiť intelekt človeka. Možno budeme musieť pripustiť nejedinečnosť ľudského intelektu; možnosť paralelnej existencie ľudského a umelého intelektu. Potom sa vynára otázka o mieste človeka v takomto svete. To však je najmä úloha pre filozofiu.
S vývojom objektívnej reality nemožno nepočítať; avšak pokus o zvládnutie kybernetického sveta predpokladá minimálne uznanie jeho istej nezávislosti na človeku. Zatiaľ čo kybersvet vzniká ”sám od seba”, zachovaniu sveta v takom stave, ktorý by bol vhodný pre človeka, je načim venovať osobitnú snahu a úsilie. Ďalší vývoj, hoci je veľmi ťažko predikovateľný, nie je jednoznačný, skôr je to proces s mnohými vetvami. Charakter takéhoto procesu svedčí o možnosti do istej miery si zvoliť cestu ďalšieho vývoja.
7.3.	Umelá inteligencia a filozofia 
Je zaujímavé sledovať, ako sa rozvíjali predstavy o umelom intelekte a v akej miere je jeho evolúcia porovnateľná s vývojom filozofického myslenia o povahe a štruktúre ľudského rozumu. V samotných začiatkoch rozvoja kybernetiky, v štyridsiatych rokoch, sa vynorili dve predstavy o intelekte. Jeden z nich presadzoval názor, že pri modelovaní rozumu treba vytvára zariadenie, ktoré bude schopné samoučenia. Tento smer môžeme nazvať neurobiologický. Kládol si za cieľ modelovať psychofyziologické vlastnosti mozgu. Druhý smer, ktorý môžeme nazvať pragmatický, v podstate nezaujímala štruktúra mozgu, ale presadzoval sa model umelého rozumu v podobe programu pre počítať, so systémom povelov, ktoré sa vkladajú zvonku a vopred určujú kroky stroja. Pritom programy riešia ”problémy” spôsobom možno úplne odlišným od ľudského myslenia; zaujíma nás však iba konečný výsledok nie cesta k nemu. Ide teda o funkčný prístup. Už pri nie veľmi hlbokej analýze zistíme, že tieto spory sú veľmi podobné sporom medzi Lockom a Leibnizom. Locke chápal rozum ako čistú tabuľu, na ktorej sa pocity tak ako postupovali od zmyslových orgánov, zaznamenávajú vo forme ”myšlienok”. Locke čiastočne ignoroval jazyk ako prostriedok na programovanie činnosti rozumu. Podľa neho sú znakmi myšlienok slová a každý rozum má svoje vlastné myšlienky, čo spôsobuje ťažkosti pri chápaní. Úloha jazyka je čisto symbolická; je to len súbor dohovorených znakov, nenesie v sebe poznávacie štruktúry.
Leibniz naopak nepovažoval rozum za čistú tabuľu, ale ako miesto na ukladanie poznatkov, ako na ”banku údajov, databázu”, kde podľa potreby sa aktivizujú príslušné špecializované programy. Z toho vyplýva aj iný názor Leibniza na úlohu jazyka ako aj jeho snahy vytvoriť presný logický jazyk, ktorý by odrážal univerzálnu štruktúru poznatkov o svete. Lockove myšlienky sa (nezávisle od nich) objavili v kybernetike asi pred 40 rokmi vo forme tzv. rozpoznávania obrazcov. Na základe týchto princípov sa postavili mnohé kybernetické zariadenia, napr. známy perceptrón. Tieto boli schopné do istej miery sa učiť na nejakej trénovacej množine a potom rozpoznávať obrazce. Leibnizova línia (zase nezávisle na jeho ideách) umelého intelektu umožnila vyvinúť programy, ktoré boli schopné porozumieť prirodzenému jazyku, dokazovať teorémy ap. Neskôr sa v tomto smere objavilo aj ”heuristické programovanie”. Vedomosti nevyhnutné na riešenie konkrétnych úloh sa vykladali ako súhrn rôznych ”heuristík”.
Tento spor mal pokračovanie. D. Hume prisúdil jednej z heuristík - príčinnosti - osobitný štatút. Môžeme ju považovať za akúsi ”univerzálnu vysvetľujúcu schému” na základe zákona dostatočného dôvodu: nemožno si vysvetliť udalosť, ktorá by sa nedala vysvetliť pomocou kategórie príčinnosti. Radikálny záver Huma, ktorý zavrhol možnosť využitia príčinnosti ako logického pojmu, bol rozvinutím Lockových názorov na povahu rozumu, podľa ktorých sa nepripúšťalo apriórne poznanie. Ako vieme opačný názor mal Kant, ktorý odôvodnil existenciu ”apriórnych syntetických” pojmov, ako napr. pojem príčinnosti, priestoru a času. Skúsenosti získané pri rozvoji umelého intelektu ponúkajú (do istej miery) experimentálne overiť tieto filozofické názory na povahu ľudského rozumu.
Na základe posúdenia výsledkov dá sa konštatovať, že teória čistej tabule nebola celkom opodstatnená. Zistilo sa, že možnosti rozpoznávacích zariadení postavených na tomto princípe sú ohraničené. V posledných rokoch sa ukazuje, že do programov umelého intelektu je načim zavádzať ”univerzálne vysvetľujúce schémy” (UVS), či ”kognitívne klišé”. Táto cesta vedie na vytváranie zložitých neurónových sietí čo znamená istý návrat ku neurobiologickým koreňom UI. Takto sa exprimentálne rieši polemika medzi Humom a Kantom. V tejto súvislosti je načim skúmať vznik týchto univerzálnych schém. V tomto bode sa teória UI spája so sociológiou v sociálnej oblasti, resp. všeobecnejšie s gnozeológiou (viď napr. UVS v obdobiach revolúcií, alebo v prípade evanjelií). Proces vzniku UVS nie je zatiaľ podrobne preskúmaný; zdá sa, že dôležitú úlohu tu majú metafory, s príslušnými objasňujúcimi príkladmi. Metafora plus príklad, to je štruktúra paraboly; táto posilnená mnohými príkladmi sa stáva UVS. Takto sa realizuje prepojenie medzi filozofiou, sociológiou a teóriou umelého intelektu.
Filozofia môže pomôcť riešiť aj niektoré problémy, ktoré vznikajú pri rozpoznávaní reči, resp. všeobecnejšie pri chápaní prirodzeného jazyka. V súčasnosti existujú dva prístupy ku zostaveniu programov riešiacich tieto úlohy. Jeden sa opiera o idey lingvistiky v tom smere, že sa analyzuje slovo rozložením na základné sémantické jednotky a z toho sa reprodukuje zmysel. Druhý prístup je hermenautický; tu v každom slove je možnosť nekonečnosti významov. Slovo nadobúda zmysel v konkrétnom kontexte, ktorý obmedzuje potenciálnu významovú nekonečnosť.
Prvý prístup síce priniesol niektoré pozoruhodné výsledky najmä pri rozpoznávaní slov, avšak zlyháva pri skúmaní textu ako celku. Umelý intelekt takto vytvára most medzi dvomi kultúrami: humanitnou a prírodovedno - technickou.
Kybernetika ako veda o riadení zložitých systémov vychádza z princípov, ktoré boli uvedené a ktoré sú aj istým zovšeobecnením princípov rôznych vedných oblasti. Pri skúmaní štrukturálne zložitých javov sa ukazuje nutnosť neustále kriticky prehodnocovať aj samotné princípy. Pri kybernetickom prístupe je potenciálne možné skúmať ľudskú civilizáciu a jej vývoj ako neobyčajne zložitý (kybernetický) systém. Existujú rôzne klasifikácie týchto systémov. S. Lem v knihe Summa technologiae uvádza mimoriadne zaujímavú klasifikáciu. Sú to tri druhy zložitých systémov, ktoré tvoria hierarchický systém; vlastnosti každej nasledujúcej triedy zahrňujú vlastnosti predchádzajúcej. Prvú triedu tvoria deterministické systémy bez interakcií s okolím vo forme spätnej väzby. Druhú skupinu tvoria systémy regulovateľné, samočinne sa riadiace so spätnou väzbou (do tejto skupiny môžeme zaradiť aj človeka ako izolovaného jedinca. Tretia skupina zahrňuje systémy, ktoré môžu meniť svoje usporiadanie a princípy svojej činnosti, pričom využívajú prísun materiálu, ktorý má systém k dispozícii. Príkladom môže byť biologická evolúcia. Môžeme však predpokladať existenciu ďalšej skupiny systémov, ktoré majú naviac voľnosť a možnosť vyberať z okolitého prostredia vhodný materiál, z ktoré ho sa samoreprodukujú (vytvárajú sami seba). Za takýto systém môžeme považovať vedeckotechnickú aktivitu ľudstva ako celku. Nakoniec si môžeme predstaviť ďalšiu triedu systémov, ktoré materiál pre svoju samoreprodukciu a samoorganizáciu nevyberajú z hmoty, ktorá prirodzene existuje vo vesmíre, nevyužíva fyzikálno - chemické technológie, ale vytvárajú sa nové umelé formy existencie hmoty.
Ďalšími dôležitými kybernetickými pojmami sú zovšeobecnené pojmy ako stabilizovateľnosť, pozorovateľnosť, riaditeľnosť. Základný princíp homeostázy môže určovať možný cieľ alebo úlohu evolúcie zložitých systémov. Aj také vlastnosti ako sú adaptabilita živého systému vyplývajú z princípu homeostázy. Nevyhnutným znakom inteligencie je predovšetkým schopnosť systému uchovávať a spracovať informáciu. V súlade s predstavami o formách spracovania informácie môžeme pristúpiť ku zložitejšej predstave - ku ”logike systému”. Je to schopnosť systému odrážať vonkajšie zákonitosti okolitého prostredia (ako takéto prostredie môžu vystupovať samotné časti systému) pomocou určitej množiny vnútorných reakcií (obvykle v kódovanej forme). Tieto sa potom využívajú na analýzu a predikciu vonkajších situácií s cieľom ”zlepšiť” svoju vlastnú existenciu (homeostázu).
V súčasnosti sa skúmajú problémy ”foriem logík”, v súvislosti s rozvojom metód UI. Je to napr. ”fuzzy” logika. Tieto logiky môžu pomôcť vyjadriť istý stupeň dialektiky, napr. typy záporov starej indickej logiky: niečo niekedy bolo a nemôže byť; niečo bolo, ale teraz to nie je; niečo teraz je, ale skoro to zmizne. Náš intelektuálny svet obsahuje rôzne logiky, čo vytvára rôzne svety (napr. logika absurdity rozprávkového sveta). Vo vnútri každého z nich je logika bez rozporov, ale existujú ”značky” prechodov zo sveta do sveta.
Na základe podobných úvah S. Lem pokladá za možnú cestu ďalšieho vývoja vytvorenie ”sveta vo svete”, čiže nášho posthominálneho sveta, t.j. istej sústavy umelých podmienok, ktorý by sa riadil sústavou programovaných, umelých zákonov tohoto ”sveta”. Niet pochýb o tom, že podobné hypotézy sú veľmi sporné. Najdôležitejší záver je v tom, že ak sú princípy činnosti zložitých systémov poznateľné, potom rozvoj vedy môže pomôcť určiť nejakú ”optimálnu” cestu vývoja. To vedie ku otázke, aký má byť cieľ ďalšieho vývoja? Cieľom činnosti zložitého systému môže byť pochopenie princípov jeho činnosti. Objektivita kategórií rozum, vedomie, logika systému súvisí s funkčnými vlastnosťami systému. To, že sa objavuje istá ”metafyzika”, dogmy, paradigmy, ap., je spojené s reálnou činnosťou systému. V danej etape vývoja systému, (sveta, spoločnosti), nedisponujeme úplnou informáciou (poznaním) o okolitom prostredí, avšak chováme sa tak, ako by poznanie bolo úplné. Definitívnosť akčných zásahov je daná presvedčením o ich oprávnenosti a správnosti ako aj o riaditeľnosti systému; inak by žiadna činnosť systému nebola možná. Práve v tom spočíva prirodzená ”metafyzika, v širšom zmysle slova ”filozofia” a ”dogmatizmus”. Vo svojom vývoji prekonáva systém celý rad paradigiem, pracovných hypotéz, ktoré určujú jeho praktickú činnosť. Tento proces však môže vyústiť do ”extrémneho” dogmatizmu, ak nie je neustále konfrontovaný so skutočnosťou, preverovaný experimentom. Skutočná sila pracovných hypotéz, paradigiem, dogiem, je v ich neustálej premenlivosti, v ich adaptibilite s vedeckými poznatkami.
Riešiť otázky a problémy cieľov civilizácie, predpokladá teda podstatný pokrok v teórii kybernetických systémov. Súčasná úroveň ich poznania zatiaľ neumožňuje robiť definitívnejšie závery. Významné však môžu byť metodologické a najmä filozofické závery, ktoré môže odhaliť skúmanie činnosti neobyčajne zložitých systémov.

8.	Niektoré aspekty globálnej informačnej spoločnosti
Informačná spoločnosť (IS) je dnes predmetom intenzívnych úvah, štúdií ale aj vzrušených diskusií s kontroverznými pohľadmi. Pre hlbšie pochopenie procesov v IS je načim uvažovať aj jej sociálne, historické, ekonomické a environmentálne aspekty. Produktom ”technologickej evolúcie” je technologické prostredie, ktoré spätne vplýva na ľudskú kultúru. Vzťah medzi technológiou a spoločnosťou je ťažko pochopiť bez analýzy sociálno-ekonomických mocenských vzťahov. V každej spoločnosti, ako hovorí Machiavelli, existujú vládnúci a ovládaní. Analogicky to platí aj v oblasti technologického rozvoja. Priepasť medzi elitou, ktorá aktívne vyvíja nové technológie a masami, ktoré pasívne tieto prijímajú, sa neustále prehlbuje. Tieto trendy sa premietajú aj do ostatných štruktúr spoločnosti. Intelektuáli, ktorí sa považujú za nezávislých, sú jedinou reálnou silou, ktorá môže (ak vôbec môže) poukázať aj na negatívne stránky technologického rozvoja.
Každá technológia má za následok ako náklady tak aj výhody a zisky. Z hľadiska spoločnosti sú zaujímavé najmä sociálne ”náklady”. Tieto sú ťažko rozoznateľné na prvý pohľad. Ľudia, individuálne, ale aj vo všeobecnosti, veľmi ľahko podliehajú efektu známemu ako syndróm ohrievanej žaby. Ak dáme žabu do horúcej vody okamžite vyskočí. Ak ju však dáme do postupne ohrievanej vody, zahynie. Postupne si totiž zvyká na svoju ”degradáciu” v danom prostredí, pretože jej senzory nereagujú na kritickú teplotu. Podobné efekty môžeme vidieť aj v našej spoločnosti; zvykáme si postupne, ale isto, na zamorené ovzdušie a vodu, degradáciu okolia, na preteky v zbrojení, pričom nie je vôbec isté, že sa už neprekročili nejaké kritické hranice. Aj štrukturálne technologické zmeny a ich vplyv na spoločnosť je preto akýsi skrytý, pretože je navonok úplne zjavný.
Vzťah ľudí a technológie vždy existoval a existuje; takisto existuje aj závislosť od technológie. Ide však o to, aká je táto závislosť a kto ju určuje. V procese agrárnej a potom industriálnej revolúcie sa ľudské indivíduá stali a naďalej stávajú akýmisi bunkami zložitého organizmu, skrutkami obrovského stroja, čo veľmi výstižne a dodnes neprekonane vystihol K. Marx vo svojich úvahách o odcudzení a o prekonaní tohto odcudzenia. Z kybernetického hľadiska sa jedná o istú formu neriaditeľnosti (out of control) celého procesu.
Ideológia ”pokroku” a informačná spoločnosť
Jestvujú názory, že tzv. informačný vek je v podstate ideologická konštrukcia. Vyplýva najmä z poňatia neustáleho rastu a z ultraliberálneho poňatia trhu. Vytváranie informačnej spoločnosti je aj obrovským marketingovým sloganom mamutích počítačových firiem, ktoré do rozvoja počítačových technológií investujú ročne miliardy dolárov. Technologický progres sa interpretuje ako niečo absolútne nevyhnutné. V histórii sú však známe aj isté ”zahamovanie” tzv. pokroku, ktoré sa nakoniec môže ukázať ako prospešné. Prevaha multinacionálnych spoločností je však, zdá sa, jednoznačná. Liberálno-kapitalistický systém pritom jednoznačne preferuje súkromné podniky, ktoré fungujú na princípe ”internalizácie” (vnútorného využívania) ziskov a ”externalizácie” (zvonkajšnenia) výdavkov. Príkladom môže byť zamorenie životného prostredia okolia nejakej fabriky, ktorej ťarchu nesú najmä ľudia žijúci v okolí, zatiaľ čo vlastníci majú zisky. Ruka v ruke s týmto tieto spoločnosti internalizujú práva a externalizujú zodpovednosť.
Architektúra zajatia - PANOPTIKUM
Koncept panoptického väzenia je známy od roku 1791 a je spojený s menom Jeremyho Benthama. Tento opísal väzenia, v ktorom väzni po obvode strážneho centra sú osvetľovaní tak, že zatiaľ čo oni sú viditeľní, väznitelia v centre ostávajú neviditeľní. V súčasnosti možno pozorovať prvé prejavy supertechnického panoptického väzenia v počítačovom svete virtuálnej reality. Avšak táto zasahuje do reálneho sveta, sveta sociálnych problémov a ekonomickej a politickej moci. Isteže sa nejedná o nejaké konšpiratívne plánované akcie. Je to skôr výsledok desaťročí technologického rozvoja. Naši novodobí strážcovia sa však určite grupujú z prostredia multinacionálnych spoločností, vládnych byrokracií a militaristických kruhov.
Sila Panoptika nie je len v možnej kontrole údajov, ale aj v celkovej koncepcii vytvárania virtuálneho sveta, ktorá prostredníctvom globálneho prepojenia ľudí môže paradoxne viesť ku ich vzájomnej izolácii. Tá môže nastať najmä ako dôsledok časového a priestorového zahltenia, ktoré môže postupne podstatne obmedziť prirodzenú ľudskú komunikáciu. Pritom je zaujímavé, že tento proces je sprevádzaný súhlasom zúčastnených a ich dobrovoľného prispôsobenia sa novým obmedzeniam. Indivíduum si vyberá z predkladaných ponúk, ktorých generovanie je mimo neho.
V informačnom veku sa technologická moc presúva z centralizovanej formy vojensko-priemyselného komplexu na distribuovaný multimediálno-priemyselný komplex. Tento evolučný proces má za následok metasystémovú tranzíciu a vznik virtuálneho panoptika, ktoré umožňuje jemnejšie formy kontroly. Prostredníctvom moderných techník preniká inštitucionalizovaná moc ešte bližšie do súkromia. Posun ku decentralizovaným metódam využitia informačných technológií má za následok ďalšiu centralizáciu vplyvu a moci v komerčnej sfére a následne umožňuje kolonizáciu vedomia. Existuje už dnes mnoho príkladov postupného prenikania technológií, ktoré nebadane, no o to hlbšie menia naše sociálne okolie. Hegel raz povedal, že najlepší spôsob ako sa stať hlupákom je stať sa ním pomocou systému. Ak by sme parafrázovali tento výrok, tak môžeme povedať, že najlepší spôsob ako sa stať väzňom je stať sa ním dobrovoľne a myslieť si pritom, že sme slobodní.
Ideológia rastu
Poznanie budúcnosti je spojené s kritickým poznaním súčasnosti. Pre pochopenie krízových procesov je načim nielen jednoducho zafixovať fakt, že existuje odtrhnutie človeka od prírody, že existujú globálne problémy, ale objasniť v dôsledku akých príčin k nemu došlo. Pritom značná časť problémov, ktoré sú charakterizované ako globálne, sú typické pre vyspelé krajiny (včítane niektorých krajín východnej a strednej Európy). Vychádza sa niekedy z nie celkom odôvodnenej extrapolácie krízy tzv. rozvinutého Severu na celý svet a celé ľudstvo. Veľmi dôležitým, ba možno povedať, že kardinálnym výsledkom kybernetického modelovania je detronizovanie ilúzií technokratických prístupov ku budúcnosti. Do nedávna boli prognózy najčastejšie vyslovované vo vedecko-fantastických dielach. Základným rysom metód, ktoré sa tu používajú, je snaha lineárne extrapolovať do budúcnosti tie možnosti, ktoré sa už realizujú, alebo potenciálne dozrievajú v súčasnosti. S. Lem v knihe Summa technologiae nazval túto metódu ortoevolučnou prognózou. Príklady týchto prognóz ukazujú, že predvídané obrazy budúcnosti a to aj nie príliš vzdialenej, sa podstatne líšia od skutočnosti. Nedostatkom ortoevolučnej metódy je to, že absolutizuje jednu stránku pozorovaného javu, nepripúšťa alternatívnosť predpovedí a možnosti náhlych kvalitatívnych zmien. Metóda v sebe obsahuje energetickú hypotézu rozvoja. Mlčky sa pripúšťa, že zvyšovanie tempa technického pokroku je nepretržitým dynamickým procesom. Výsledky globálneho modelovania túto hypotézu fakticky nepripúšťajú. Pre približné kvantitatívne posúdenie vplyvu technologického rastu je vhodné použiť relatívne jednoduchý vzťah: I = P.C.T, kde P je totálny environmentálny faktor, P je populácia; C je spotreba na obyvateľa a T je faktor reprezentujúci vplyv technológie. Zatiaľ čo populačná explózia je zjavná na prvý pohľad, rast spotreby nie je až taký viditeľný. Priemerný občan USA dnes denne spotrebuje asi 50 kg zdrojov, z čoho je asi 18 kg uhlia a ropy, 12 kg minerálov, 10 kg poľnohospodárskych produktov a 10 kg produktov z dreva. Pretože táto spotreba je do značnej miery distribuovaná, nie je na prvý pohľad viditeľná. Keď sa pýtali Gándhího ako a kedy chce dosiahnuť úroveň Británie, poznamenal, že ak táto spotrebuje polovicu zásob sveta, tak potom koľko planét bude potrebovať India.
Posúdenie vplyvu faktora T môžeme parametrizovať, napr., hodnotou CO2 v ovzduší. V tomto smere americká ekonómia spôsobuje najväčšie škody. Každý jeden dolár hrubého národného produktu je úmerný 1 kg CO2. Päť percent obyvateľov zemegule, ktoré tvoria obyvatelia USA, vyprodukuje 23% emisií CO2. Tieto, a mnohé iné ukazovatele signalizujú nakoniec kolaps vo forme straty biodiverzity. Žiaľ, existuje veľká medzera medzi vedeckým a všeobecným povedomím o tejto situácii. Len 22% obyvateľov USA niekedy počulo o strate biodiverzity. Všetky tieto ako aj iné katastrofické vízie však vôbec nemajú za následok nejaké obmedzenie, ale naopak, neustále sa propaguje ideológia rastu. Je to prejav paradoxu racionálnosti.
Informačný vek
Pokroky v oblasti informatiky sú natoľko transparentné, že ich kritika sa v podstate neberie do úvahy. Pritom vedľajšie účinky (negatívne) sú dosť zjavné. V histórii rozvoja techniky je mnoho podobných príkladov. Typický je rozvoj automobilizmu. Napriek všeobecne známym negatívnym stránkam tohto fenoménu už v počiatočnom stave, verejnosť v USA nebola informovaná o takých ”zanedbateľných akciách” ako bolo skúpenie a následné zlikvidovanie viac ako sto systémov elektrických železníc v amerických mestách.
Podobne rozvoj ”Národnej informačnej infraštruktúry” môže byť aj výsledkom kalkulácií veľkých spoločností s cieľom dosiahnutia väčších ziskov a nie výsledkom širokých diskusií o ”lepší zajtrajšok”. Názory na rozvoj technológie ako na autonómne sa rozvíjajúci systém majú vo všeobecnosti jeden nedostatok, a to nevšímavosť ku mocenským vzťahom. Bolo by načim si uvedomiť fakt, že existujúce štruktúry moci uprednostňujú skôr postupné evolučné kroky a nie nejaké revolučné vývojové skoky. Tí, ktorí propagujú a istým spôsobom uskutočňujú technologický pokrok majú tendencie byť prvými nasledovníkmi nových snov, a ktorí veria, že kráčajú do zasľúbenej zeme informačného veku. Aj z týchto dôvodov sa zdá celkom prirodzené, že mocenská elita má záujem na rozšírení etiky konzumného životného štýlu aj do rozvojových krajín. Namiesto globálnej spolupráce sa preto radšej zdôrazňuje medzinárodná konkurencia.
Počítače sú základným prostriedkom v konkurenčnom vývoji; sú základným prvkom globalizácie činnosti multinacionálnych spoločností. Každý deň asi trilión ”elektronických dolárov” prúdi cez počítačový peňažný trhový systém CHIPS, ktorého vlastníkmi je konzorcium newyorských bánk. To znamená približne jednu miliardu dolárov cez kybersvet každú minútu. Pritom množstvo a rýchlosť peňazí v kybersvete sa neustále zväčšuje. V roku 1980 tok peňazí bol 12-násobkom U. S. federálnych rezerv; v roku 1991 je to už 55-násobok. Kolosálne rozmery komputerizácie veľkých spoločností v skutočnosti znemožňuje ich kontrolu. Pre pochopenie veľkosti technického parku uveďme, že privátna sieť General Motors má 300 000 terminálov, 250 000 telefónov a vykonáva viac ako miliardu transakcií za rok. Neustála modernizácia technológií v multinacionálnych spoločnostiach vedie nakoniec k tomu, že tieto sa stávajú vedúcou nielen ekonomickou, ale najmä politickou silou.

Strata zručností pracovnej sily 
Fenomén straty zručností je kumulatívny proces postupnej degradácie zručností ich prenosom na počítač. Strata zručností je výsledok konkurencie počítačov. Je to ďalší prejav internalizácie výhod a externalizácie nákladov (nezamestnanosť, ap.). Načim zdôrazniť, že voči tomuto javu nebudú imúnni ani príslušníci stredných vrstiev.
Tieto javy sa zatiaľ darí transformovať na individuálne problémy miliónov ľudí neustálou expanziou aj do rozvojových krajín. Zachovanie neustáleho rastu pripomína chovanie sa lemmingov. Vnútorná logika neustáleho rastu obvykle vedie ku náhlym prejavom deštrukcie. Prenos zručností na počítač je aj prejavom neustále sa zväčšujúcej medzery medzi človekom a počítačom. Uvedený fenomén je spojený aj s vierou, že počítač sa nemýli, že má vždy pravdu. To sa prejavuje najmä pri využívaní modelov, najmä v spoločenských vedách. Tieto, najmä v ekonómii, vychádzajú najmä z neoklasických liberálnych prístupov a najmä z neodôvodniteľných mylných predpokladov. Využívanie týchto modelov je typickým príkladom zamieňania si cieľa s prostriedkom. Dobre to už vedel Norbert Wiener, ktorý na adresu ekonomických štúdií plných integrálov a derivácií mal len slová irónie a sarkazmu.
Sledovanie a dohľad
Počítačové sledovanie alebo dohľad je súhrn javov a faktorov, ktorý zatiaľ nie je nejako presne vyšpecifikovaný. Už dnes však existuje vo WWW široká škála rôznych prejavov zasahovania do súkromia, čo je prejavom najmä veľkého vplyvu korporácií a inštitúcií. Zaujímavé je, že v súčasnosti je uvedený fakt prijímaný značnou časťou spoločnosti viacmenej dobrovoľne. Ciele korporácií, najmä ekonomické, sú často zahalené do masívnej stupídnej reklamy, ktorá využíva najmä všeobecné presvedčenie o neustálom pokroku, o stále plnšom uspokojovaní často nezmyselných potrieb. Na dosiahnutie žiadaných výsledkov dnes ani nie je potrebná nejaká centralizovaná orwellovská moc; príslušný výsledok sa dosiahne aj pomocou distribuovaných, ekonomicky efektívnych, navonok jemných nástrojov, najmä pôsobením cez masmédia. Architektúra moderného informačného Panoptika je odlišná od klasického. Namiesto jednej ”dohliadacej veže” máme viacero distribuovaných veží v podobe rôznych inštitúcií (poisťovacie spoločnosti, vládne agentúry, nadácie, banky, masmédia, ap.), z ktorých moderní strážcovia pomocou jemných techník ovládajú sebadisciplinovaných väzňov.
”Strážcovia” používajú rôzne nástroje; dnes sú to hlavne informácie v elektronickej forme. Viacmenej každé rokovanie skončí vo viac alebo menej dostupnej databáze. V súčasnosti človek zanecháva elektronické stopy napr. vyplňovaním obrovského množstva dotazníkov. Veľ len pri sťahovaní si nejakého voľného software na Internete dodávateľ žiada vyplniť rôzne kolónky počnúc všetkými možnými adresami a končiac otázkami o zamestnaní, ap. Známe sú prípady využitia, resp. zneužitia medicínskych údajov pri prijímaní do zamestnania. Zaujímavé informácie sa dajú získať, napr. zo sledovania odberu elektrickej energie a plynu. Tento druhotný trh informácií generovaných pri rôznych vybavovaniach, žiadostiach, ap., slúži na predikciu cieľov korporácií; voči indivíduu je to jednoznačne manipulačný akt. Najväčším nebezpečím týchto javov je postupná degradácia noriem súkromia. Samozrejme, že korporácie budú neustále zlepšovať a skvalitňovať služby v súlade so zákazníkovým výberom, jedno je však jasné; táto tzv. informačná podpora alebo pomoc pri rozhodovaní je prejavom plazivej intervencie do súkromia človeka.
Projekty politickej participácie 
Počítačové siete v blízkej budúcnosti vážne zasiahnu do oblasti politických aktivít. Počítačová komunikácia môže do značnej miery znížiť prenosové náklady spojené s organizáciou kolektívnych politických aktivít. V súčasnosti prebiehajú rôzne experimenty s využitím počítačovej komunikácie pre rôzne politické aktivity. Napr. v jednom takomto projekte bola počítačová sieť využitá pre organizovanie širokej kampane proti politike republikánskej strany v USA.
Celý proces trval menej ako šesť mesiacov a vyvrcholil demonštráciou viac ako sto študentských domovov. Aktivisti použili elektronickú poštu pre odhad záujmov, pre spätnú väzbu, distribúciu materiálov lokálnym aktivistom a pre dosiahnutie konsenzu v navrhovaných aktivitách.
Milióny ľudí (asi 30, pričom počet exponenciálne rastie) využívajú INTERNET. Tisícky ľudí a organizácií využívajú email, newsgroups, rôzne počítačové kluby, on-line publikácie, aby debatovali o politických otázkach, získali politické informácie ako aj pre organizáciu politických aktivít. Ako príklad možno uviesť vyše 10 000 ľudí denne využívajúcich informácie v Bielom dome (http://www.whitehouse.gov).
Počítačová komunikácia umožňuje organizáciu, komunikáciu, koordináciu kolektívnych akcií, čím prekonáva bariéru spôsobenú informačnými nákladmi pri tradičných spôsoboch organizácie. Počítačová komunikácia umožňuje redukciu týchto nákladov prostredníctvom rýchlosti, nízkej ceny, asynchrónnej skupinovej komunikácie a možnosťami jej automatizácie ako aj využitím inteligentných informačných technológií.
Výsledkom znížených nákladov je zlepšenie činnosti v oblasti formovania skupín, získavania a uchovania členov. Vplyvu prenosových nákladov na kolektívne politické akcie sa nevenovala veľká pozornosť. Základným cieľom skupinovej politickej aktivity je vytvorenie a udržiavanie úspešnej organizácie pomocou participácie jej členov. Môžeme identifikovať tri typy organizačných výdavkov ovplyvňovaných informačno-komunikačnou technológiou: komunikačné výdavky, koordinačné výdavky a informačné výdavky.
Komunikácia, koordinácia a informačné aktivity vyžadujú čas, peniaze a fyzické a psychické úsilie. Komunikačné aktivity zahrňujú prípravu, prenos, príjem a interpretáciu správ medzi viacerými účastníkmi. Koordinačné aktivity obsahujú spoluprácu (navrhovanie, prejednávanie, revidovanie, a dosiahnutie dohody), rozdeľovanie (prideľovanie času, miesta, a zdrojov), rozmiestňovanie, transformovanie ideí na činnosti, a rozhodovacie procesy (vytvorenie pravidiel, distribúcia návrhov, agregácia preferencií). Informačné aktivity zahrňujú hľadanie (určovanie potrieb, ohodnotenie a umiestnenie zdrojov), výber (filtrácia, uchovanie a manipulácia) a interpretácia (verifikácia, analýza a riadenie vybranej informácie).
Počítačová komunikácia v počítačových sieťach má potenciálne možnosti redukovať organizačné výdavky na komunikáciu, koordináciu a informačné aktivity. Tento druh komunikácie sa podstatne líši od iných médií. Digitálna informácia v počítačových sieťach umožňuje uchovávať, vyberať, preskupovať, prenášať, prezerať, ap., veľké informačné objemy (napr. celá knižnica Kongresu USA môže byť prepravená z jedného miesta na druhé v Internete za niekoľko minút). Počítačová komunikácia je lacnejšia ako telefón, telegraf, listy, alebo fax. Informácia obsiahnutá v 10-minútovom telefonáte za niekoľko dolárov môže byť prenesená v počítačovej sieti za niekoľko sekúnd za niekoľko centov. Výsledkom tejto rýchlosti a cenovej výhodnosti je redukcia prenosových nákladov.
Iné stránky informačnej revolúcie
Informačná revolúcia má aj svoje tienisté stránky, aj v oblasti demokracie ako takej a všeobecnejšie v politike. Prejavy kríz demokracie sú niekedy tiež neveľmi pozorovateľné; postupujúca degradácia len sa vynára len pri prekročení istých kvalitatívnych prahov. V histórii je politika zviazaná s vývojom technológie médií. V súčasnosti je politika neoddeliteľná od masmédií, najmä od televízie. Spôsob prezentovania správ v televízii, jeho skratkovitý charakter, nahradzuje hlbšie poznanie a vnímanie a vedie ku návyku prijímania aj tých najhroznejších správ ako niečoho normálneho a virtuálneho. Filtrácia správ a reality vôbec vedie ku deformácii informačného reťazca, od zdroja až ku spotrebiteľovi informácie. Výsledkom je absolútna prevaha televízie pri vytváraní obrazu politiky a zmenšovanie vplyvu tlače.
Samozrejme, že pri začiatkoch televízie, v tridsiatych rokoch, boli plány a zámery jej tvorcov úplne iné. Zdôrazňovala sa najmä vzdelávacia stránka televízie; táto mala slúžiť hlavne verejným a nie komerčným záujmom. Avšak vývoj v trhovom prostredí úplne zmenil pôvodné zámery. Dnes viac ako 90% televízneho času je venované zábave.
V súčasnosti je v podobnom počiatočnom štádiu ako bola televízia v tridsiatych rokoch, nastupujúca počítačová komunikácia v kybersvete.
Znovu ako v počiatkoch televízie, prevládajú optimistické prognózy ďalšieho vývoja. V oblasti politiky je to najmä idea ”elektronickej demokracie”. Táto sľubuje novú éru participácie pri rozhodovaní o veciach verejných. Prostriedkom má byť všeobecne pre každého dostupný dobrý počítač zapojený do dobre fungujúcej siete.
Tieto veľkolepé predikcie vychádzajú z extrapolácie súčasného stavu Internetu, ktorý ako nová forma komunikácie môže naozaj vzbudzovať nádeje. Je to najmä jeho značná (zatiaľ) nekomerčnosť. Existujú však predpovede, že už v blízkej budúcnosti niekoľkých rokov dôjde k jeho značnej (podľa niektorých prognóz úplnej) komercionalizácii. Dôležité je tiež upozorniť, že zatiaľ prevažuje v komunikácii na Internete tlačené slovo, čo pre značný počet ľudí (funkčne negramotných) je prekážkou ďalšieho rozšírenia. Avšak projekty informačných superdiaľníc zabezpečia potrebné prenosové vlastnosti pre šírenie hlavne videosignálu, čo úplne zmení charakter Internetu.
Ďalšou otázkou je kto bude platiť v budúcnosti neustále rastúce náklady na informačné superdiaľnice? V tomto smere sa zrejme ukáže, že tento projekt je typický príklad projektu intetnalizujúceho zisky a externalizácie nákladov.
Pri jasných trendoch komerčného využitia sa v trhovom prostredí vytvorí nejaká trhová cena služieb; táto sa môže strať nedostupnou pre široké vrstvy. Môže sa ukázať, že podobne ako pri projekte káblovej televízie, ide hlavne o ďalšiu formu zväčšovania ziskov.
Avšak tieto ekonomické úvahy nemusia byť podstatné. Veľmi dôležité sú aj otázky demokracie a politického systému. Nová generácia si neustále odznova osvojuje základné fakty a prístupy k demokracii. Môžu vznikať otázky či prvky elektronickej demokracie skvalitňujú politický systém žiadaným smerom, alebo či nevedú ku nejakej novej forme totality.
Situácia na Slovensku
Istotne bude veľmi zaujímavé analyzovať, aspoň stručne, ako sa prejavuje informačná revolúcia na Slovensku. Načim hneď na úvod povedať, že nie bohvieako. Sme v období po predvolebnej kampani, no žiadna zo strán informatiku nespomínala. Európska únia vo svojich programových dokumentoch (napr. Biela kniha) za hlavné dôvody zaostávania za USA a Japonskom považuje vysokú nezamestnanosť a nižšiu produktivitu práce. Ako hlavné prostriedky prekonania týchto problémov sú rozvoj informačných a telekomunikačných technológií, rozvoj malého a stredného podnikania a biotechnológií. Naše problémy vo vzťahu ku západnej Európe sú veľmi podobné, avšak zbrane nášho rozvoja majú iný kaliber. Základným prostriedkom je nie informatizácia ale nová industrializácia (zdá sa, akoby si niekto mýlil tieto dva pojmy) Slovenska, hoci táto prebehla v dostatočnej miere pred 50 rokmi, o čom svedčí fakt, že výroba poklesla za posledné roky o 40 percent a ekonomika aj napriek tomu nejako funguje. O nejakej väčšej reštrukturalizácii hospodárstva ťažko hovoriť. Veľká väčšina skromných prostriedkov sa vrhá do stavby nových tunelov, priehrad a ciest, utešene sa rozvíja ťažký priemysel. Avšak toto obdobie tu už bolo, vstali však noví úderníci. Pritom tieto projekty vôbec neznížili nezamestnanosť, ktorá stúpa, ani nenaštartovali ako bočný efekt nové informačné a komunikačné technológie. Slávnostne sa otvárajú stavby nových ”diel”, avšak počet superpočítačov na Slovensku je stále veľká nula, hoci v susedných krajinách už dosahuje dvojciferné hodnoty. Superpočítač sa dnes všeobecne považuje za integrovaný civilizačný ukazovateľ. Projekt rozvoja informačných sietí sa do bývalej vlády vôbec nedostal, zato vláda prerokovala v júni technologické zabezpečenie stavby tunelov. Samozrejme, že nikto nie je proti stavbe tunelov, tie sa stavajú aj inde a možno aj väčšie, ale na prvom mieste sú dnes všade na svete informačné technológie. Tunely a cesty a priehrady vedeli stavať aj pred 50 rokmi, keď v niektorých dedinách na Slovensku montovali elektriku a prvé telefóny. Ale dnes žijeme vo svete, ktorý sa zásluhou informačných a komunikačných technológií začína porovnávať s akýmsi supermozgom. O svete, ktorý dnes vzniká, sa však ešte pred 10-15 rokmi skoro nič nevedelo.
O informačnej spoločnosti (myslím na prvom mieste) sa nehovorí nielen vo vládnych dokumentoch a v programoch aj opozície, ale ani v programoch rozvoja vedy a techniky, ktorý sa rozpracováva už niekoľko rokov na Úrade pre stratégiu. Ba čo viac, vedúci pracovník tejto inštitúcie písal v široko uznávanom ”informatickom” časopise Extra o ilúziách informačnej spoločnosti. Informačná spoločnosť je predstavovaná ako (citujem): ”drôty, skrinky, kartičky, svetielka a iné čačky, to je ako z kresleného či akčného filmu, kde to bliká na všetky strany, strieľa sa aj spoza rohu a hovorí hoci z topánky” a niekoľkokrát je v tomto článočku informačnej spoločnosti ukázaná figa borová. Dominujúcou paradigmou vo vede je v súčasnosti paradigma umelej inteligencie, komplexných systémov, multiagentových systémov a superpočítačov. Čo je zvlášť zaujímavé a prekvapujúce, tieto paradigmy sú dnes novým podnetom nielen pre oblasť prírodných vied, napr. biológie, fyziky, ale aj pre filozofiu, sociológiu, ekonómiu. Na Internete dnes existuje obrovské množstvo elektronických časopisov, diskusných klubov, konferencií, prebieha permanentná diskusia o nových ale aj základných problémoch ľudstva v súvislosti s globalizáciou nášho sveta. Človek, najmä vedecký či riadiaci pracovník, ktorý nie je neustále on-line, ktorý sa tohoto diania nezúčastňuje, je v pozícii mŕtveho chrobáka a skôr či neskôr sa ocitne v hlbokej izolácii. Kyberokratická spoločnosť nie je kdesi za horizontom, ona je už tu, zdá sa, že jej prejavy budú stále intenzívnejšie a ten kto chce v nej existovať sa musí prispôsobiť.
Na záver, ešte raz, niekoľko slov o negatívnych dôsledkoch kyberokratickej spoločnosti. Celý tento článok, myslím dokazuje, že autor nie je nejaký informatický fanatik. Avšak o negatívnych alebo pozitívnych dôsledkoch niečoho by mal hovoriť najmä ten, ktorý to niečo aspoň trochu pozná. Inak sa ocitne, parafrázujúc slová Einsteina na svetovej výstave v tridsiatych rokoch na adresu ľudí, ktorí odsudzujú vedecký pokrok, v známej pozícii prežúvavca, ktorý s chuťou konzumuje siláž, pričom ani nevie aké veľké množstvo vitamínov obsahuje. Naša republika ešte má možnosť chytiť posledný vagón expresu novej informačnej spoločnosti. Ako prvý krok by bolo načim venovať na informačné technológie a do vzdelania aspoň časť prostriedkov, ktoré dnes a denne sa vylievajú a tvrdnú v slovenskej zemi v podobe betónu a asfaltu. V tomto smere musí zohrať oveľa väčšiu úlohu najmä slovenská technická inteligencia, ktorá väčšinou vytvára vrstvu manažérov nových súkromných podnikov, ovláda mocné zamestnávateľské zväzy a asociácie a do značnej miery vytvára koncepcie ďalšieho rozvoja. Zlyhanie Slovenska v neschopnosti vytvoriť novú spoločnosť bude do značnej miery jej zlyhaním.

9.	Veda a vzdelávanie v 21. storočí
Vzdelávací systém je jednou z najkonzervatívnejších spoločenských inštitúcií. Súčasná štruktúra a náplň vzdelávania je výsledkom viac ako storočného vývoja. Avšak 20. storočie prinieslo radikálny posun vo vedeckých a gnozeologických paradigmách: kým v prvej polovici storočia to bola najmä teória relativity, kvantová mechanika, v druhej polovici storočia to sú najmä kybernetika spojená s rozvojom počítačov, moderná biológia a vedy spojené s pojmom zložitosti.
Súčasné koncepty a prax v politike, organizácii našej činnosti je stále do značnej miery zviazaná s intelektuálnymi rámcami, ktoré sú spojené s rozvojom fyziky v 17. storočí. Industriálny vek bol postavený na teóriách, ktoré vnímali celý svet ako stroj. Tento obraz jednotného, mechanického a deterministického sveta tvaroval nielen vývoj vedy a techniky, ale stal sa dominantným aj v politike, ekonomike v organizačných činnostiach a napokon aj vo výchove a vzdelávaní.
Uvedené prístupy vychádzajú najmä z pozitivizmu a z viery, že veda a vedecké metódy umožňujú úplné poznanie fyzikálnej reality a využiť toto poznanie na predikciu a riadenie budúcnosti. Tieto názory boli odozvou na úspešný transfer vedeckých poznatkov do praxe, čo viedlo k novým technológiám a ich uplatneniu vo výrobe, doprave, vo vojenstve a nakoniec ku dominantnému postaveniu Európy a USA vo svete.
Model berlínskej univerzity, založenej v roku 1810, sa stal istým vzorom vysokého školstva. Kým stredoveké univerzity boli zakladané a vedené cirkvou, v polovici 19. storočia vznikajú moderné sekulárne univerzity, ktoré rozširujú vedecké, inžinierske, poľnohospodárske poznatky. Vo všeobecnosti školy vyučujú jazyky, matematiku, fyziku, sociálne vedy s príslušnými praktickými poznatkami. Aj v súčasnosti veda a matematika v podobe typickej pre minulé storočie, sú stále dominantnými a považujú sa za akademicky rigorózne a sú podávané s veľkou intelektuálnou prestížou.
V dvadsiatom storočí vznikli a vznikajú nové vedecké paradigmy. Spomeňme len teóriu relativity, kvantovú mechaniku, Heisenbergov princíp neurčitosti, Goedelove teorémy, kybernetiku, vedu o počítačoch (computer science), modernú genetiku, teóriu chaosu, memetiku a najnovšie vedy o komplexných adaptívnych systémoch, ktoré majú základ v kybernetike a v syntéze s modernou biológiou sa pokúšajú zvládnuť problematiku zložitosti. Tento pojem je dnes, zdá sa, ústredným bodom, centrom modernej vedy.
Napriek tomu sú školy do značnej miery konzervatívne inštitúcie, nie nadarmo sa hovorí, že patria medzi najkonzervatívnejšie, a nereagujú dostatočne pružne na tieto nové výzvy. Načim zdôrazniť, že pod pojmom školy myslíme aj základné a najmä stredné školy, kde najmä gymnázia pestujú do značného stupňa politiku istej izolovanosti a nemajú snahu viesť kontinuálny dialóg s univerzitami. Pritom niektoré poznatky a pojmy by sa oveľa ľahšie osvojovali už v ranej mladosti.
9.1.	Newtonowská veda
V rokoch 1750 až 1900 kapitalizmus založený na využívaní technológií ovládol svet a vytvoril novú priemyselnú spoločnosť. Táto transformácia bola do značnej miery výsledkom nových vedomostí. Newtonovská veda dominujúca v tomto období dodnes výrazne ovplyvňuje naše myslenie, ovláda náš jazyk, pričom si tento fakt ani neuvedomujeme. Sila pozitivizmu začala už s objavmi Galilea a Kopernika a Newtona. Jednoduchosť, schopnosť vysvetliť svet a praktické dôsledky vo forme nových technológií boli hlavné faktory neobyčajného vplyvu tejto paradigmy. Napr. Descartes načrtáva použitie tohto mechanistického prístupu v biológii, medicíne a v psychológii, podobne ako Locke vo filozofii.
Základné idey uvedeného prístupu môžeme formulovať takto:
Existuje absolútna, nemenná realita, ktorá definuje pevný, predikovateľný svet. Náhodnosť a neurčitosť je len prejavom nepoznania zákonov, čiže prejavom nedostatočnosti našej teórie. Je len jeden spôsob vysvetľovania reality, vychádzajúci z absolútneho času a priestoru. Zákony sú pravdivé alebo nepravdivé, stratégie a plány sú buď dobré alebo zlé. Nuansy, paradoxy, viacrozmernosť pohľadov nie je rešpektovaná.
Svet je zložený z izolovaných, oddelených a nemenných fyzikálnych častíc. Fyzikálna realita je úplne určená atómami a interakciami medzi nimi.
Vedomie existuje mimo fyzikálneho sveta. Zákony prírody objavujeme pomocou objektívnych postupov nezávislých na vôli indivídua. Príroda je považovaná za niečo iné, čo je treba dobyť a ovládnuť.
9.2.	Elektromagnetizmus, termodynamika, evolúcia
V 19-om storočí na základe newtonovskej paradigmy došlo k novým prevratným objavom. Koncepcia elektromagnetického poľa viedla ku pochopeniu novej formy existencie hmoty. Významný bol aj evolučný prístup v geológii a napokon v biológii. Paradigma evolúcie skoncovala s predstavou stvorenia sveta ako hotového celku. Darwinova teória evolúcie mala veľkú odozvu aj vo filozofii a spoločenských vedách (Kant, Hegel, Marx, Spencer).
Zatiaľ čo princíp evolúcie interpretoval históriu ako proces vzrastajúceho poriadku a zároveň zložitosti, objav druhej vety termodynamickej ukazoval, že energia v uzavretých systémoch sa rozptyľuje v smere neustále narastajúceho neporiadku. Hoci uvedené tri koncepcie šli dosť ďaleko za paradigmu newtonovskej fyziky, nezmenili úplne základné mechanistické nazeranie na svet. Neustály rast počtu štátnych škôl sekulárneho charakteru umožnili expanziu uvedených paradigiem v celom svete.
9.3.	Teória relativity a kvantová mechanika
Dnes je čoraz viac zjavnejšie, že rozvoj vedy vedie ku novému pohľadu na svet; univerzum pripomína skôr veľký mozog ako veľký stroj - asi takto glosoval situáciu v roku 1930 J. Jeans. V priebehu dvadsiateho storočia vznikla Einsteinova teória relativity, kvantová mechanika, Heisenbergov princíp neurčitosti, objav dekódovania DNA, v druhej polovici storočia s rozvojom kybernetiky a vedy o počítačoch vznikla umelá inteligencia a následne koncepcie zložitosti a chaosu. To všetko dnes už jednoznačne dokazuje, že svet už nie je možné pochopiť a vysvetliť pomocou paradigiem minulého storočia.
Teória relativity a kvantová mechanika zmenili obraz sveta. Priestor a čas dnes chápeme, alebo sa snažíme chápať, úplne inak ako predtým. Vznikol obraz sveta ako viacrozmerného časopriestoru. Kvantová mechanika čiastočne odhalila materiálnu bázu sveta, najmä v tom smere, že v podstate žiadna finálna báza neexistuje, že hmota je len prejavom energie. Tieto koncepcie sa však len zriedka objavujú aj v súčasných učebniciach fyziky.
9.4.	Chaos, zložitosť, komplexné adaptívne systémy
Pojmy chaos, zložitosť, komplexné adaptívne systémy sú dnes synonymami, ktoré charakterizujú dnešnú dialektickú zložitosť sveta ako celku. Zároveň sú výrazom istej módnosti a používanie týchto pojmov často nie je na mieste. V našom prirodzenom ako aj umelo vytvorenom svete ide o také systémy ako mozog, ekonomika (podniku, štátu, svetadiela), kolónie mravcov či včiel. Ešte zložitejšie sú sociálno-ekonomicko-kultúrne systémy. Tieto systémy môžeme charakterizovať prostredníctvom ich niektorých podstatných vlastností:

•	Komplexné adaptívne systémy (KAS) sú siete vytvorené z mnohých podsystémov-agentov, ktoré pôsobia paralelne. Ak uvažujeme napr. ekonomické systémy, agenty sú firmy. V politickom systéme sú agentmi politické strany, prípadne dominantné osobnosti politickej scény. V medzinárodných vzťahoch sú to národy a štáty, prípadne zoskupenia štátov. V zložitom energetickom systéme sú to jednotlivé energetické jednotky. Typické pritom je, že agent pôsobí v neustále premenlivom prostredí, v ktorom neustále je v interakciách s ostatnými agentmi a to si vyžaduje jeho neustálu adaptáciu.
•	Riadenie KAS je decentralizované a autonómne. Napríklad v mozgu nejestvuje žiadny vedúci neurón. Aj v technických systémoch existuje mnoho príkladov autonómnych systémov bez koordinátora. Činnosť systému ako celku je zabezpečovaná kooperáciou alebo konkurenciou medzi agentami.
•	KAS majú obvykle mnohoúrovňovú štruktúru s decentralizáciou na každej úrovni.
•	KAS neustále menia svoju štruktúru ako reakciu na vonkajšie prostredie. Pritom princípy adaptácie sú rovnaké na každej úrovni.
•	KAS v menšej či väčšej miere sú schopné robiť predikciu .

Zaujímavé vlastnosti KAS vo forme ”deviatich zákonov boha” sformuloval Kelly v knihe Out of Control (1994):

1.	Distribuovať činnosť; nové myšlienky, nové formy organizácie, nové štruktúry vznikajú ako výsledok interakcií mnohých častí.
2.	Riadiť smerom zdola hore. Celkové riadenie by malo byť výsledkom paralelnej autonómnej činnosti podsystémov (agentov).
3.	Pestovať nové výsledky. Po objavení sa nového nápadu, zručnosti, algoritmu je treba ich používať, kultivovať.
4.	Rozširovať systém po ”kúskoch” (chunks). Treba začať s jednoduchým systémom, ktorý funguje a postupne ho rozširovať, zdokonaľovať.
5.	Maximálne využívať hraničné oblasti. Zdroje nových ideí sú často na prieniku jednotlivých vedných oblastí.
6.	Pozitívny prístup ku chybám. Chyby sú integrálnou súčasťou procesu tvorby, ale aj nášho bytia.
7.	Neoptimalizovať za každú cenu. KAS často funguje ”uspokojivo”, približne, ako výsledok mnohých, často protichodných cieľov.
8.	Hľadať neustále nerovnováhu. KAS pracuje ”na hrane chaosu”. 
9.	Vyvolávať neustále zmeny. Zložitý systém najlepšie pracuje v stave dynamickej rovnováhy, v neustále sa meniacich podmienkach.
9.5.	Vzdelávanie a veda v 21. storočí
Ako už bolo spomenuté v úvodnej časti, súčasný proces vzdelávania, školy a univerzity majú ešte často všetky charakteristiky škôl minulého storočia, prípadne prvej polovice nášho storočia. Sú stále v zajatí newtonovskej paradigmy, neodrážajú štruktúru nových vedomostí, neuskutočnil sa radikálny prechod z priemyselného veku do globálnej informačnej spoločnosti.
Ako uskutočniť transformáciu celého systému vzdelávania, organizačných foriem v školstve, ako vzniknú nové štruktúry, ktoré by odpovedali súčasnému stupňu rozvoja spoločnosti? Ako uskutočniť metasystémovú tranzíciu v oblasti vzdelávania a vedy?
V histórii môžeme pozorovať značný časový rozdiel medzi vznikom vedeckej teórie a jej aplikáciou do nových technológií, ktoré menia svet, jeho ekonomické a politické štruktúry a nakoniec využitím nových poznatkov vo vzdelávaní. Napríklad európske univerzity reagovali po vynáleze parného stroja až o viac ako sto rokov a zmenili sa z klasicky prevažne teologickej orientácie na technologickú. V našom storočí v osnovách univerzít, ale aj stredných škôl, ešte stále je nedostatočne zvýraznená teória relativity, kvantová teória a ešte v menšej miere sú zastúpené vedy o zložitosti, kybernetike a informatike. Napríklad v istých kruhoch stále pretrváva nedôvera k evolučnej teórii.
Jednou z ciest ako dosiahnuť modernú zmenu vo vzdelávaní je chápanie vzdelávacieho procesu ako komplexného adaptívneho systému s využitím najnovších informačných technológií. Pri koncipovaní učebných plánov pre tretie tisícročie je nutné položiť niekoľko zásadných otázok:

1.	Aké zmeny sú nutné v štandartných modeloch učebných osnov a jednotlivých disciplín pre prípravu študentov v bakalárskom, inžinierskom a doktorandskom štúdiu v globálnej informačnej spoločnosti 21. storočia?
2.	Ako sa vyrovnať s faktom, že výskum mnohých dôležitých problémov si vyžaduje narušiť rovnováhu súčasnej skladby predmetov ako aj podstatne zmeniť ich obsah a formy výuky?
3.	Ako vytvoriť vhodný pomer medzi predmetmi, ktoré sú obsahom daného smeru príslušnej fakulty a predmetmi, ktoré pokrývajú viacero disciplín?
4.	Do akej miery má univerzita ašpirujúca na transdisciplinárny prístup zmeniť štruktúru svojich fakúlt a katedier?
9.6.	Univerzita ako komplexný adaptívny systém
Univerzitu môžeme chápať ako komplexný adaptívny systém ako súhrn vzájomne pôsobiacich komunít, z ktorých každú môžeme považovať za KAS. Podsystémy tvoria (z pohľadu učiteľa): učitelia, administrácia, študenti, zdroje financovania a nástroje pedagogiky (napr. WWW). Z pohľadu učiteľov súčasnej univerzity existujú relatívne slabé interakcie medzi jednotlivými disciplínami ako aj smerom ku študentom. Zaujímavejšie preto môže byť KAS z pohľadu základného podsystému-študenta. V takomto modeli je študent zviazaný s konkrétnymi učiteľmi, s inými študentmi, reálnym okolím a budúcim zamestnávateľom. Pritom z pohľadu študenta sú interakcie obojsmerné a relatívne intenzívne. Pretože študenti prechádzajú cez rôzne katedry, pracoviská univerzity, ich pohľad na výuku ale aj na výskum môže byť veľmi zaujímavý.
Výber smeru a jednotlivých predmetov by mal byť vysoko individuálny. Niekto môže zvoliť klasický prístup ”zdola-hore”, čo znamená, že na solídnej širokej báze sa vytvorí špecializácia. Tento postup je však vhodné kombinovať s postupom ”zhora-dole”, keď na báze vytipovanej špecializácie volíme vhodný základ.
Učitelia by mali zdôrazňovať už v základných úvodných predmetoch, že zložité systémy súčasnosti sa vyznačujú nelineárnym, chaotickým správaním, a že pre ich riadenie nie je možné použiť nejaké globálne jednoduché postupy typu ”zdravého sedliackeho rozumu”. Je vhodné uvádzať príklady takýchto systémov. Na druhej strane pri zavádzaní nových metód netreba za každú cenu ”objavovať Ameriku”. Pri štúdiu je dnes samozrejmou požiadavkou využitie Internátu práve na získanie príkladov multidisciplinárneho prístupu a riadenia KAS.
Na druhej strane je potrebné využiť Internet a Intranet na to, čo je, zdá sa, najvhodnejšie pre výuku: každý predmet by mal mať svoju web-stránku, prostredníctvom ktorej vedú študenti dialóg s učiteľmi a vzájomne medzi sebou. Techniku ”newsov” môžu využiť na uverejňovanie svojich referátov, esejí a kritických poznámok a hodnotení, čo fakticky vytvára akúsi formu elektronického časopisu. Samozrejme, že takáto forma komunikácie nesmie vylúčiť normálnu priamu ľudskú diskusiu, a preto v dostatočnej miere musí pri výuke byť zabezpečený osobný styk študentov a učiteľov, ktorý však môže mať úplne netradičné podoby, napr. posedenie pri káve, alebo čaji. Na takejto stránke sú uverejnené všetky prednášky, podklady pre cvičenia a semináre, čo v dnešnej situácii pomôže riešiť aj problém študijnej literatúry.
Umelá inteligencia je dominantnou paradigmou vedy na prelome tisícročí. Umelá inteligencia je široká vedná oblasť, ktorá pozostáva z mnohých príbuzných vied ako sú: neuroveda, psychológia, kybernetika, lingvistika, robotika, v podstate zahŕňa všetky oblasti, ktoré súvisia so snahou reprodukovať alebo napodobniť metódy alebo výsledky ľudskej inteligencie a aktivít mozgu.
Z inžinierskeho hľadiska treba zdôrazniť, že inteligentné technológie sú už dnes najvýraznejšími reprezentantmi nového tisícročia. Nové informačné technológie budú predstavovať najdôležitejšiu zložku informatizácie v aplikačných oblastiach ako sú, riadenie zložitých technických systémov (najmä v oblastiach energetika, hutníctvo, strojárenstvo), elektronické obchodovanie, telekomunikačné systémy, medicína a zdravotníctvo, finančníctvo a mnohé iné. Aplikácia prostriedkov UI bude prenikať práve do týchto strategických oblastí.
Praktickým uplatnením týchto poznatkov je urýchlene ich zaviesť do štúdia. Na Katedre kybernetiky a UI (KKUI) má už vyše desaťročnú tradíciu. Už v osemdesiatych rokoch, v šk. roku 1986-87, bolo otvorené zameranie "Počítačové prostriedky riadiacich systémov a systémov s UI". Po vzniku KKUI v roku 1989 bola UI jedným z dvoch zameraní. Absolventi týchto zameraní sú v praxi veľmi atraktívni a žiadaní. Z tohto pohľadu ide o zavŕšenie evolučného procesu vznikom kvalitatívne vyššej formy - študijného odboru.
Absolvent študijného odboru UI získava dôkladné znalosti zo základných disciplínách odboru, najmä z matematiky, fyziky, teoretickej elektrotechniky, informatiky a výpočtovej techniky. Študijný odbor je zameraný na najnovšie poznatky umelej inteligencie, najmä na teoretické základy UI, princípy a metódy UI, reprezentáciu znalostí a programovacie jazyky UI. Pozornosť je venovaná aj aplikáciám UI pre riadenie a rozhodovanie v technických systémoch ako aj aplikáciám v iných oblastiach ako sú ekonomické, ekologické, biologické a sociálne systémy. Uvedená problematika je náplňou predmetov ako Teoretické základy UI, Neurónové siete, Počítačové videnie, Riadenie a UI, Konštrukcia expertných systémov, Evolučné algoritmy, Agentové systémy, Rozpoznávanie reči, ap.
Absolvent odboru sa uplatní pri navrhovaní a realizácii riadiacich a rozhodovacích systémov s využitím metód a algoritmov UI v zložitých kybernetických systémoch, v oblasti navrhovania a využívania inteligentných informačných technológií, v oblasti manažmentu a objavovania znalostí, v aplikáciách neurónových sietí, genetických algoritmov a expertných systémov pri predikcii, rozpoznávaní riadení a rozhodovaní v rôznych oblastiach priemyslu a spoločenského života.

10.	Bieda fukuyamalógie
Pred 150 rokmi napísal mladý filozof Karol Marx knihu Bieda filozofie, ako reakciu na Proudhonovu knihu Filozofia biedy, v ktorej išlo o aplikáciu Heglovej dialektickej metódy na ekonomickú oblasť. V úvode diela Marx píše: "Pán Proudhon má tú smolu, že zostane v Európe zvláštnym spôsobom nepochopený. Vo Francúzsku má právo byť zlým ekonómom, pretože ho pokladajú za dobrého nemeckého filozofa. V Nemecku má právo byť zlým filozofom, pretože ho pokladajú za jedného z najlepších francúzskych ekonómov; chcel by som protestovať proti tomuto dvojakého omylu".
Po prečítaní eseje Francisa Fukuyamu Koniec dejín som mal dojem, že podobne nepochopený by mal by aj tento vtedajší pracovník ministerstva zahraničia USA, filozof a prognostik v jednej osobe. Bohužiaľ od roku 1990 nikto z renomovaných filozofov alebo historikov nereagoval v širšej verejnosti (aspoň pisateľ tohoto článku o tom nevie), s výnimkou V. Mináča, ktorý v svojich Návratoch k prevratu ohodnotil síce sarkasticky, ale zato výstižne. Inú zmienku som postrehol v rozhovore s E. Bondym (LT, č.7, 1994), ktorý označil článok Fukuyamu za prihlúpy.
Georg Wilhelm Fridrich Hegel je autorom obrovského diela; ako hovorí G. Volkov: ”či nás neudivuje predovšetkým onen pyšný pokus, ktorý nemá obdoby, pokus zmocniť sa rozumom celého sveta; prejsť triumfálne celým viditeľným a rozumom postihnuteľným vesmírom a korunovať nakoniec vlastnú filozofiu vencom absolútneho poznania.” Heglova dialektická metóda je v podstate spôsob teoretického odrazu predmetu skúmania v súlade s jeho vlastnou štruktúrou, vnútornými podstatnými súvislosťami jeho rôznych stránok; je to, hovoriac dnešným jazykom, spôsob modelovania objektu na základe systémového kybernetického prístupu. Práve z týchto dôvodov ako kybernetik (pomerne dobre oboznámený s Heglovým dielom), dovoľujem si uviesť niekoľko poznámok ku spomenutej Fukuyamovej eseji.
V úvodnej časti Fukuyama tvrdí, že nastalo víťazstvo západnej idey, politického a ekonomického liberalizmu nad socializmom (komunizmom); sme svedkami nielenže konca studenej vojny, ale aj konca dejín. V prvom rade treba jasne definovať, alebo aspoň vymedziť pojmy, a to Fukuyama nerobí. Liberalizmus je taký všeobecný a vágny pojem, že v súlade so známym poznatkom, že čím je pojem všeobecnejší, tým je menší jeho konkrétny obsah, môžeme pod neho zahrnúť viacmenej čokoľvek. Veď aj Fukuyama musí vedieť, že dnešný kapitalizmus (alebo sociálno-trhovo-ekologická spoločnosť) sa v podstatnej miere líši od ”liberalizmu” 19.stor. Jeho vývoj a súčasný stav je vo veľkej miere určený aj interakciami s bývalou tzv. socialistickou sústavou. Pritom sa zabúda, že tzv. komunizmus nepadol z vesmíru, nebol implementovaný cudzími bytosťami z iných svetov. Bol výsledkom vývoja kapitalizmu a teoretickým výsledkom najlepších ”kádrov” klasickej nemeckej filozofie, avšak implementovaný bol ruskými boľševikmi-emigrantami v Rusku. Gorkij to vo svojich Nesúčasných úvahách nazval experimentom na tele ruského národa.
Jeho účel, akoby povedal Hegel, bolo sebauvedomenie ducha ruského národa, vytvorenie protisily fašizmu. Akoby ”duch dejín” zostúpiac zo sféry absolútneho rozumu medzi obyčajných ľudí, materiálu jeho dejín, modeloval odbočky od správnej trajektórie (liberalizmu), teda fašizmus a komunizmus, aby presvedčil ďalšie pokolenia, že tieto odbočky boli napokon zbytočné.
Je však neodškriepiteľným historickým faktom, že ”duch dejín” si nevybral ako pomocníka liberalizmu v najstrašnejšej vojne fašizmus, ale vo svojej reálnej podobe západných spojencov si vedome a možno, že vypočítavo (a možno aj pod vplyvom más-materiálu dejín) zvolil za pomocníka komunizmus. Dokonca umožnil vznik ”mohutného tábora socializmu”, aby o niekoľko desaťročí, zistiac svoj omyl, vymazal ho z mapy sveta. Ako hovorí Berďajev, jeden z najprenikavejších ruských filozofov, ”komunizmus je ruský jav, nehľadiac na marxistickú ideológiu. Komunizmus je ruský osud a prekonaný môže byť len vnútornými silami ruského národa. Prekonaný a nie zničený. ”Po týchto slovách sa vlastne možno opýtať; koho to vlastne liberalizmus definitívne porazil? Avšak dosť bolo irónie, dejiny sa kruto dotkli priveľa ľudí a fukuyamovské povrchné súdy sú na míle vzdialené hlbinám Heglovej filozofie.
V tejto súvislosti je zaujímavá domýšľavá Fukyamova poznámka, že Heglovým nešťastím je, ”že iba zopár z nás pozná jeho dielo z priameho štúdia”. Sám však uvádza iba jediný zdroj, a to ruského emigranta A. Kojéva. V ďalšom uvediem niekoľko príkladov, ktoré nijako nesvedčia o jeho hlbokých znalostiach Hegla, ani o obrovskom množstve prác, ktoré boli o Heglovi a jeho diele napísané.
Neobyčajne zaujímavo, ba priam inovačne rieši Fukuyama vzťah medzi ideálnym a materiálnym. V úvode síce konštatuje, že Heglov pohľad na tento vzťah bol krajne zložitý, no potom jednoznačne deklaruje, že je to vedomie, ktoré určuje materiálne bytie. Takto jednou vetou vyriešil problém tzv. základnej filozofickej otázky (pravda, už pred ním to v Kongrese USA ”vyriešil” jeden český humanista a ”dramatik-filozof”), problém, ktorý rieši filozofia od svojho vzniku a doteraz. Zložitý dialektický vzťah medzi ideálnym a reálnym (resp. medzi základňou a nadstavbou v spoločnosti) je možné ilustrovať príkladmi z filozofie dejín. Hegel ”vtesnáva” do svojich logických schém dejinné udalosti, ich hodnotenia, ktoré majú dokázať správnosť logických konštrukcií ducha dejín, ktorý vystupuje v dejinách už ako úplný dokonalý pojem. Pokiaľ dejinné udalosti neprotirečia duchu dejín, Hegel sa odvoláva na empirické skúsenosti, no ak je tomu naopak, tak ostávajú nepovšimnuté. Takýto postoj by mal Hegla ochrániť pred protirečeniami so sebou samým. Ale keďže živé dejiny sú niekedy silnejšie ako logické schémy, Hegel sa im nevyhýba a práve v takýchto okamihoch sú jeho postrehy a geniálne výstižné.
Pri hodnotení vnútorného rozkladu klasického Grécka, ktoré Hegel veľmi obdivuje, konštatuje, že ”duch dejín mohol len krátky čas zotrvať na stanovisku nádhernej morálnej mravnosti”. To však nie je bohvieaký argument, čo cíti aj Hegel, a preto dodáva, ”že princíp skazy sa prejavil najprv vo vonkajšom politickom vývoji, a to tak vo vojne gréckych štátov navzájom, ako aj vo vojne frakcií (rozumej politických strán) vo vnútri miest”. Boj frakcií bol podľa Hegla dôsledkom vývoja ekonomiky Grécka, čiže de facto odrazom reálnych protirečení. Ak pripomenieme, že aj peloponézska vojna mala podobné príčiny, dospejeme k názoru, že príčiny rozkladu Grécka je načim hľadať aj, alebo najmä, v ekonomických podmienkach.
Podobný príklad môžeme nájsť pri hodnotení takého pojmu, akým je štát, podľa Hegla je to ”sám boh kráčajúci po zemi; je uskutočnením mravnej idey, mravného ducha, prejavujúceho sa ako sebe samej jasná substanciálna vôľa, mysliaca a poznajúca seba a uskutočňujúca to, čo si myslí a pozná”. No na druhej strane hovorí: ”skutočný štát a skutočná vláda štátu vznikajú len vtedy, keď bohatstvo a chudoba sú veľmi veľké a keď vzniká taký vzťah, že veľká masa už nemôže uspokojiť svoje potreby spôsobom, na aký je zvyknutá”. Už len tieto dva príklady svedčia o skutočne protirečivom vzťahu medzi materiálnym a ideálnym u Hegla a zároveň poukazujú na schématický prístup Fukuyamu.
Pre pochopenie vzťahu základne a nadstavby uvádza všeobecne známy príklad M. Webera o roľníkoch, ktorí pri zvýšení sadzby úkolovej mzdy znížili produktivitu práce, pretože si viac cenili voľný čas ako vyšší zárobok; teda voľba oddychu pred hmotnými ziskami musela vychádzať zo sféry vedomia; na druhej strane nie je oddych tiež fyzická záležitosť? Dovolím si poznamenať, že uvedený príklad nemá širšiu platnosť dalo by sa uviesť veľa príkladov, kde tomu bolo naopak. Pre čitateľa, ktorý sa nemal možnosť zoznámiť s názormi Maxa Webera, uvediem príklad jeho uvažovania. V práci Protestantská etika a duch kapitalizmu píše: ”Dnešné kapitalistické hospodárske zriadenie predstavuje obrovský kozmos, do ktorého sa jednotlivec rodí a ktorý je preňho, teda aspoň pre jednotlivca, daný ako faktická nezmeniteľná ulita, v ktorej musí žiť. Vnucuje jednotlivcovi, pokiaľ je zapletený do súvislosti trhu, normy jeho hospodárskeho konania. Továrnika, ktorý trvalo koná proti týmto normám, práve tak bezpečne eliminuje ako robotníka, ktorý sa im nechce, alebo nemôže prispôsobiť, vysadia ho na ulicu ako nezamestnaného”. Aby tento reálny fakt istým spôsobom oslabil hovorí: ”Aby takýto spôsob života a chápania povolania prispôsobený špecifickosti kapitalizmu mohol by vybraný, t.j. aby mohol zvíťaziť nad inými, musel zrejme najprv vzniknúť, a to nie v jednotlivých izolovaných indivíduách, ale ako spôsob nazerania, ktorého nositeľmi boli skupiny ľudí. Tento vznik je vlastne tým, čo treba objasniť. ”Toto objasnenie robí pomocou jedného príkladu z kraja Massachusetts (kde sa narodil Franklin), keď tvrdí, ”že tam rozhodne existoval kapitalistický duch”. Nechám na posúdenie čitateľovi posúdiť váhu a spôsob takejto argumentácie.
V ďalšej časti článku venuje Fukuyama veľa priestoru radikálnym zmenám v Ázii, najmä v Japonsku, v Číne ako aj v bývalom ZSSR. Dnes po štyroch rokoch od publikovania eseje je jasné, že väčšina Fukuyamových prognóz nie je aktuálna. Vývoj v Číne odhaľuje možnosti, o ktorých niektorí politológovia neradi počujú. Už skoro dvadsať rokov je čínska spoločnosť riadená veľmi úspešne spôsobom, ktorý ”liberálne” kruhy označujú ako totalitný, ktorý je však veľmi pragmatický, pripúšťa síce pomalý, ale neustály rozvoj demokracie. Cesta Číny môže byť veľmi atraktívna pre mnohé krajiny.
Zaujímavé sú tiež historické postrehy Fukuyamu. Pri hodnotení porážky japonského fašizmu píše: ”japonský fašizmus bol porazený silou amerických zbraní v pacifickej vojne ...”. V našich krajoch vie aj priemerný žiak, že tzv. pacifická vojna z hľadiska vojensko-strategického bola v porovnaní s operáciami na sovietsko-nemeckom fronte len menšou lokálnou vojnou. Išlo väčšinou o dobýjanie ostrovov s niekoľko tisícčlennými posádkami pomocou ohromnej mašinérie. Tri mesiace po skončení vojny v Európe, v súlade so spojeneckými záväzkami, od 9. do 20. augusta tri ďalekovýchodné sovietske fronty na hlavu porazili miliónovú kvantumskú armádu, najelitnejšiu silu Japonska, za cenu obrovských niekoľkostotisícových strát. (Chcel by som Fukuyamovi pripomenúť, že americké straty tvoria len 1.5% strát bývalého ZSSR, 3% strát Nemecka a boli menšie ako straty na bývalej ČSR).
Skutočne sme dospeli ku koncu dejín? Jestvujú v ľudskom živote nejaké základné protirečenia, ktoré nemožno vyriešiť v kontexte moderného liberalizmu, ktoré by boli riešiteľné nejakou alternatívnou politicko-ekonomickou štruktúrou? To je kľúčová otázka, ktorú si kladie Fukuyama a odpoveď hľadá vo sfére ideológie a vedomia. Ako jediného akého-takého súpera považuje islam a nacionalizmus. Ukazuje sa, že koniec dejín, hovorí Fukuyama bude nudný a smutný a bude nekonečným riešením technických otázok. K tomu je ťažko čokoľvek rozumné dodať, pretože tieto tvrdenia sú asi v takej rovine, že by som musel odpovedať slovami hlavného hrdinu knihy Iľju Erenburga Neobyčajné dobrodružstvá Julia Jurenita a jeho žiakov, ktorý tvrdil, ”že vážne, akademicky, precíteným hlasom a s uvádzaním bibliografie možno hovoriť len o spôsoboch zafačovania fajok, o rôznych štýloch pľuvania, so zahvizdnutím alebo bez zahvizdnutia, a o polohe nôh nenapodobniteľného Chaplina. Inak vo všetkom ostatnom dával prednosť úsmevu pred modlitbou, veselému fejtónu pred mnohozväzkovým vedeckým pojednaním”.
Chceme ubezpečiť Fukuyamu, že na rozdiel od neho si myslíme, že liberalizmus nevyriešil základné problémy ľudstva, ba že v riešení najmä tzv. globálnych problémov liberalizmus zatiaľ totálne zlyhal. Povedané Heglovými slovami, ľudstvo urobilo len prvý krôčik z ríše neslobody do panstva slobody.
Rozhodujúce ”bitky” však len ľudstvo čakajú. Bude načim nájsť ešte mnoho ”paradigiem”, koncepcií, ideológií; len ako príklady uvediem Lemove vízie ”sveta vo svete” motivovanými skúmaním mimozemských civilizácií; Tofflerove doposiaľ v dejinách ešte nikdy nevídané diferencované sociálne štruktúry; a nakoniec vážne úvahy o ”ekodiktatúre”, ktorá by však skoncovala so základnými princípmi trhu, s nenormálnym konzumom a prepychom nepatrnej časti ľudstva a s extrémnou biedou tzv. tretieho sveta.
Na záver by som rád vyslovil všeobecnejší pohľad na mnohé prognózy, štúdie od rôznych ”renomovaných” politológov, expertov, ktorými sme v poslednom období priam zaplavovaní (viď, napr. Brzezinského ”svojské”, účelové, na objednávku urobené geopolitické klasifikácie postkomunistických krajín východnej a strednej Európy, ktoré majú len jedinú a to ideologickú funkciu; takže aký koniec ideológií, pán Fukuyama?). Malo by byť vecou stavovskej cti inteligencie a intelektuálov (ktorí sa tak často pýšia svojím intelektuálnym potenciálom) kriticky posudzovať všetky tieto ”diela” a priblížiť ich skutočné hodnoty širšej verejnosti.

11.	Chaos, zložitosť, postmodernizmus
Zložitosť
Pojmy ako zložitosť (complexity), chaos, samoorganizácia, vznik (emergence), sú v súčasnosti v rôznych vedných oblastiach, ale aj vo vedecko- populárnych esejach veľmi často používané. Čo ešte viac priam bije do očí je neadekvátne používanie týchto pojmov. Na WWW môžeme nájsť obrovské množstvo rôznych "centier" pre výskum zložitých systémov (compex systems). Pojem zložitosti, zložitých systémov a ich riadenia je ústredným kybernetickým pojmom. Nie nadarmo sa kybernetika jednoducho definuje ako veda o riadení zložitých systémov. W. R. Ashby v svojej knihe "Kybernetika", predstavuje koncept systému ako ústredného pojmu modernej vedy. V úvodnej kapitole Ashby píše: "Veda dnes stojí na akomsi rázcestí. Dve storočia sa skúmali systémy, ktoré sú pomerne jednoduché, lebo môžu byť rozčlenené na jednotlivé zložky. Že sa po stáročia uznávala taká dogma ako "meňte činitele jeden po druhom", ukazuje, že sa vedci zaoberali v podstate skúmaním takých systémov, ktoré túto metódu umožňovali; v zložitejších systémoch sa však táto metóda nedá často zásadne vôbec použiť."
Systém je zložitý, ak je ho možno opísať množstvom rôznych spôsobov, z ktorých každý korešponduje s iným subsystémom. Zložitosť, z latinského complexus, čo znamená zvinutý, skrútený spolu. To znamená, že takýto systém musí mať via prvkov a tie musia byť nejakým spôsobom spojené tak, že je ich ťažko oddeliť. To je skrytá duálna vlastnosť častí, ktoré na jednej strane chápeme ako rozdielne a na druhej strane ako spojené. Z toho vyplýva, že skutočne zložitý systém nemožno analyzovať ako množinu nezávislých častí bez nebezpečia zničenia systému. Obidva krajné prístupy, redukcionizmus a holizmus, nevedú ku cieľu. Potrebujeme prístup, ktorý využíva obidva prístupy. Jednou z možných ciest je chápanie zložitého systému ako siete (network).
Veľmi často sa zdôrazňuje fakt, že celok je viac ako prostá suma jeho častí. Problematika celku a častí je vo filozofii veľmi dobre rozpracovaná a pokusy špeciálnych vedcov (myslí sa vedcov z konkrétnych vedných oblastí) k tomu čosi dodať obvykle dopadnú trápne. Pojem častí a celku sa objavuje už v diskusiách starovekých filozofov o vzťahu jediného, jednotného poznávaného bytia k jeho mnohotvárnym, meniacim sa zmyslami vnímaných foriem. Už Herakleitos odlišoval časť a celok. U Platóna sa výrazne prejavuje myšlienka prvotnosti celku, no celok sa ako idea podrobuje častiam ako cieľ teleologického smerovania. Hlboké myšlienky o vzťahu časti a celku vyslovil Kant, no najmä Hegel. Vzťah častí a celku chápe ako jednotu protikladov. Celok nemôže existovať bez častí a časti ako také nemôžu existovať bez celku, ktorý formuje ich podstatu. U Hegela nachádzame aj návod, dnes by sme povedali algoritmus, ako túto kontradikciu prekonať. Aby sme pochopili jeho myšlienky, najlepšie je ich citovať:
"Celok sa teda v častiach rovná iba sebe samému a rovnakosť celku a častí vyjadruje iba tautológiu, že celok sa ako celok nerovná častiam, ale celku. A naopak, časti sa rovnajú celku; keďže však samy obsahujú moment inobytia, nerovnajú sa mu ako jednote, ale tak, že jedno z jeho rozmanitých určení pripadá na časť, čiže sa mu rovnajú ako rozmanité, t. j. rovnajú sa mu ako podelenému celku, teda ako častiam. Tak vzniká tá istá tautológia, že sa časti ako časti nerovnajú celku ako takému, ale že sa v ňom rovnajú sebe samým, častiam. Celok a časti sa takto ľahostajne rozpadávajú; každá z týchto stránok sa vzťahuje iba na seba. Keď sú však takto rozpadnuté, samy sa ničia. Celok, je ľahostajný voči častiam, je abstraktnou, v sebe nerozdielnou identitou; táto identita tvorí celok ako rozdielna v sebe, a to tak, že tieto rozmanité určenia sú reflektované do seba a bezprostredne samostatné.
Pravdou vzťahu je sprostredkovanie; podstatou vzťahu je negatívna jednota, v ktorej bola prekonaná tak reflektovaná, ako aj jestvujúca bezprostrednosť. Vzťah je protirečenie vracajúce sa do svojho dôvodu, do jednoty, ktorá, keďže sa vracia, je reflektovamou jednotou. ... Keďže si antinómiu tohto úsudku všimneme celkom zblízka, hovorí vlastne toto: Keďže celok nie je samostatný, je samostatná jeho časť; keďže však časť je samostatná iba bez celku, nie je samostatná ako časť, ale ako celok. Nekonečnosť takto vznikajúceho progresu je podmienená neschopnosťou spojiť obidve myšlienky, ktoré obsahuje sprostredkovanie hovoriace, že každé z dvoch určení sa v dôsledku svojej samostatnosti a izolovanosti od druhého stáva nesamostatným a prechádza do druhého. Tak prešiel vzťah celku a častí do vzťahu sily a jej prejavenia sa navonok.
Sila je negatívna jednota, v ktorej sa rozplynulo protirečenie medzi celkom a časťami, je pravdou oného vzťahu. Podstatný vzťah sa teraz určil tak, že bezprostredná a reflektovaná samostatnosť sú v sile kladené ako prekonané čiže ako momenty, ktoré boli v predchádzajúcom vzťahu pre seba pretrvávajúcimi stránkami, čiže krajnými termínmi. Reflektovaná jednota, sila sa prejavuje navonok. Sila je jednotou bezprostredného a reflektovaného, čiže jednota formy a vonkajšej samostatnosti. Je obidvoje v jednom, je dotykom takých daností, z ktorých jedna je vtedy keď druhá nie je. Forma sily je podmienená a jej obsah obmedzený; lebo určenosť formy implikuje aj obmedzenie obsahu.
Aj keď uvedený výklad je trochu komplikovaný, ak si dosadíme za silu pojem riadenie, môžeme povedať, že antinómia častí a celku zložitého systému je prekonaná a vyriešená riadením tohto systému. Samotné riadenie môže už byť súčasťou zložitého systému ako jeho organickej súčasti, alebo je zavedené zvonku. Takto riadenie je tým navonok záhadným mystickým prvkom, ktorý je mostom medzi celkom a jeho časťami.
Ako sme už spomenuli v úvode, metódou opisu a riadenia zložitých systémov je postup od abstraktného ku konkrétnemu. Je to v podstate spôsob teoretického odrazu systému v súlade s jeho vlastnou štruktúrou, vnútornými podstatnými súvislosťami jeho rôznych stránok; povedané súčasným jazykom, spôsob modelovania objektu na základe systémového prístupu. Konkrétne nie je podľa Hegela nič iné ako štruktúrne organizovaný ucelený systém kategórií, vnútorne rozčlenený systém ich neopakovateľných spojení, ktoré reprodukuje neopakovateľnosť predmetu poznania. Ak bol pre mechanicistu svet konglomerátom jednotlivostí, jednoznačne na seba pôsobiacich, ak celok je pre neho jednoduchým súhrnom častí, a zaujímavé sú preto práve časti, pre Hegela je celok nezmerateľne väčší ako súhrn častí a práve on musí byť stredobodom pozornosti.
Každá veda sa snaží zovšeobecniť nahromadený materiál vo svojej oblasti, usporiadať, zosystemizovať ho tak, aby sa harmonicky reprodukovali v pojmoch všetky stránky a vlastnosti, všetky aspekty a zákonitosti skúmaného objektu. To nie je dôležité len pre metódu výkladu; v priebehu tohto procesu je možno hlbšie a plnšie postihovať, osvojiť si vyšší stupeň teoretickej interpretácie. Okrem toho má získaný teoretický model tú výhodu, že je s ním možno vykonávať rôzne myšlienkové experimenty, alebo rôzne jeho stránky modelovať aj pomocou formálnych metód. Tým si na jednej strane otvárame cestu ku vybudovaniu lepšej teórie, ale čo je podstatné ku riadeniu objektu (systému).
Načim povedať, že Hegel stotožnil zložitosť s činným rozumom a celkovo toto chápanie sa zdá značne teleologické. Na prekonanie tejto etapy možno treba ukázať, že zložitým systémom môže byť nielen činný rozum, ale aj objekt, ktorý sa v ňom odráža, alebo, že sám rozum sa stáva zložitým len ako subjektívny odraz a projekt objektívne existujúcich zložitých systémov; V. Černík: Systém kategórií materialistickej dialektiky, Pravda, 1984). Takým objektívne existujúcim zložitým systémom je napr. sociálno-ekonomický systém, ktorého prvú fázu systémovo modeloval Smith a Marx. Proces teoretického zobrazenia má analyticko-syntetický a induktívno-deduktívny charakter.
Uvedený postup nám umožňuje zaujímavým spôsobom skúmať WWW ako neobyčajne zložitý systém, ktorý sa evolučne vyvíja. Jednotlivé inteligentné indivíduá spoločne komunikujú a v tomto systéme sa odrážajú. Pri dostatočnom počte ľudí vo WWW, napr. viac ako jedna miliarda, a pri dostatočne bohatých prepojeniach vznikne umelý systém, ktorý svojou zložitosťou sa začne pomaly približovať ku zložitosti mozgu. Potom možno sledovaním a skúmaním (modelovaním) tohto umelého systému nepriamo získať poznatky o činnosti mozgu .
V Hegelovej metóde, ktorú kybernetici znovu objavujú, je aj prvok historického pohybu, vývoja. To korešponduje s evolučnými vlastnosťami zložitých systémov. Prírodné, ale aj spoločenské vedy pociťujú naliehavú potrebu zovšeobecniť, usporiadať materiál, integrovať rôzne poznatky z rôznych oblastí prostredníctvom nového teoretického a metodologického aparátu, ktorý by zahrňoval najmä komplexný systémový prístup, zovšeobecňujúci predstavy kybernetiky a matematiky. Vedecké poznanie hľadá základné zákony, ktoré by zahrňovali čoraz širšiu triedu javov bez ohľadu na tradičné priehrady medzi vedami. Na ceste tejto syntézy vstupuje veda do najvyšších sfér teoretického a meteteoretického myslenia. Stojí pred úlohou teoretického modelovania nielen jednotlivých objektov, ale aj celého obsahu svojho skúmania. Nepoužiť pre túto úlohu Hegelovu dialektiku, metódu od abstraktného ku konkrétnemu, by nebolo múdre. (Je zaujímavé, že podobné myšlienky, i keď inými formami vyslovil aj Hegelov súčasník J. W. Goethe). Súčasné snahy, napr. už spomenutý Principia Cybernetica Project je dôkazom, že takéto úsilie je stále aktuálne.
Chaos
Pojem chaosu je dnes veľmi módny. Nie je nový; používali ho už v staroveku. Podľa slovníka cudzích slov je to: 1. neporiadok, zmätok, motanica, trma-vrma; 2. neusporiadaný stav sveta v celom kozmickom priestore. Práve druhá predstava korešponduje s Chaosom v gréckej mytológii. Gréci si ho predstavovali ako počiatok a prameň všetkého na svete ako nekonečný vesmírny priestor alebo ako zmätok prvkov beztvárnej prahmoty v bezhraničnej tme a zosobnili si ho v božskú bytosť. Z Chaosu povstala najprv večná temnota Erebos a tmavá noc Nyx; z Ereba a Nykty vzniklo večné svetlo Aithér a jasný deň Hémerá. Potom sa zrodila zem Gaia, podsvetná priepasť Tartaros a všetko oživujúca láska Erós. Gaia zrodila nebo Úrana a more Ponta; s Úranom mala potom dvanásť synov a dcér, obrovských Titánov. Úranos sa po prvopočiatočnom Chaose zmocnil vlády nad svetom. Neskôr ju musel prenechať svojmu vzbúrenému synovi Kronovi a ten zas svojmu synovi Diovi.
Chaosom sa teda začína grécky mytologický výklad vzniku sveta a života. Prvý raz nám ho takto podal v básni Zrodenie bohov boiótsky rodák Hésiodos, asi v 8. stor. pred n. l. Grécka ľudová fantázia si ho však vytvorila skôr. Chaos v podobe beztvarej prahmoty je pozoruhodné východisko pre vysvetlenie vzniku sveta a života. Korešponduje s ní predstava vákua pred veľkým treskom.
V novej interpretácii sa chaos spomína najmä deterministický chaos, ktorým sa označuje riešenie sústavy nelineárnych diferenciálnych rovníc, ktoré je enormne citlivé na malé zmeny parametrov a počiatočných podmienok. Vo fyzike je známy kvantovomechanický chaos, ktorý si môžeme predstaviť ako istý neurčitý proces fluktuácií, ktorého vyjadrením je Heisenbergov princíp neurčitosti. Známy je vo fyzike, ale aj v teórii regulácie, typ chaosu vo forme absolútne náhodných (stochastických) procesov, niekedy označovaný ako termodynamický chaos a je obvykle spojený s veľkým počtom stupňov voľnosti systému. Zvláštnosťou deterministického chaosu (ďalej len chaosu), je jeho vznik aj v systémoch s malým počtom premenných; známy je najmä Lorentzov systém s tromi stavovými premennými. Veľká citlivosť na malé fluktuácie parametov (ktorých môže byť neohraničený počet a ich generátorom môžu byť aj kvantovomechanický a stochastický chaos) vedie ku formulácii známeho efektu motýlích krídel: "Ak niekde nad Južnou Amerikou zamáva motýľ krídlami, na druhej strane zemegule sa drasticky zmení počasie". Uvedený chaos neumožňuje predikovať budúce riešenie v čase a údajne preto, napr. nie je možná presná predpoveď počasia.
Tak ako sa chápe chaos v zmysle zobrazenia v tzv. fázovom alebo stavovom priestore možno usudzovať, že chaos je matematický objekt. Zvláštna pozornosť sa venuje tzv. atraktorom, to znamená tzv. podivným obrazcom v stavovom priestore. Tieto, podobne ako výsledky modelovania genetických algoritmov pripomínajú rôzne obrazce v prírode, napr. pobrežie mora alebo listy stromov. Takáto extrapolácia môže byť v niektorých prípadoch oprávnená, no oveľa častejšie ide o neodôvodnené extrapolácie. Načim povedať, že zobrazenie v stavovom priestore je pre človeka zdanlivé. Pretože veľká väčšina ľudí nemá o tomto priestore žiadne predstavy, čo neprekvapuje u niektorých spoločenských vedcov, pokúsime sa priblížiť tento umelý priestor.
Aby sme nejako odštartovali uvedieme z matematiky príklad transformácií. Pri štúdiu stability systémov existuje veľké množstvo všelijakých tzv. frekvenčných metód vypracovaných v minulosti. Jednoducho povedané: dynamický systém je stabilný, ak riešenie príslušného systému diferenciálnych rovníc je stabilné. Čo to znamená? Výsledkom riešenia sú nejaké funkcie závislé od času. To si vie predstaviť aj človek bez nejakého matematického vzdelania. Predstavme si, že máme systém, ktorý sa pohybuje bez trenia pod vplyvom vonkajšej konštantnej sily. Výsledkom je časová závislosť dráhy a rýchlosti. Rýchlosť rastie lineárne, pretože ide o rovnomerný zrýchlený pohyb. Dráha je integrálom rýchlosti a preto rastie kvadraticky s časom. Veď asi každý pozná vzorec s=1/2.g.t*2, čiže dráha rastie s kvadrátom času; g je zrýchlenie. Toto je prirodzený pohľad.
Uvedený proces môžeme znázorniť aj v stavovom priestore. Je to priestor, kde na zvislú os budeme vynášať rýchlosť a na vodorovnú dráhu. Tento prechod zabezpečíme tak, že z rovníc pre rýchlosť a dráhu vylúčime čas. V stavovom priestore dostaneme sústavu parabol, v závislostí od počiatočných podmienok. Tieto trajektórie, môžu vytvárať tzv. atraktory. Toto je v matematickej analýze dávno známe, najmä v tzv. kvalitatívnej teórii diferenciálnych rovníc. V podstate ide len o iný "jazyk", ktorý negeneruje žiadnu novú informáciu. Niečo podobné je aj pri tzv. Laplaceovej transformácii, keď sa funkcie času transformujú na funkcie závislé od iného parametra, napr. frekvencie. Tieto metódy vznikali najmä preto, že sa v minulosti napr. nevedeli analyticky vypočítať korene tzv charakteristickej rovnice vyššieho, napr. siedmeho stupňa. Preto bolo nutné nejakým algoritmom redukovať tieto rovnice, napr. na rovnicu druhého stupňa, kde platí, že ak všetky koeficienty polynómu sú kladné, potom je systém stabilný. Dnes, keď bez nejakých ťažkostí vieme korene rovníc ľahko numericky riešiť na počítači, to však nie je problém. Stačí, ak tieto korene sú záporné alebo majú zápornú reálnu časť (ak sú korene komplexné čísla). Týmto postupom sa vyhneme zobrazeniu v stavovom priestore, čo pre viac ako tri premenné aj tak nie je možné; iba ak niekomu nerobí problém kresliť tieto obrazce, napr., v osem-rozmernom priestore.
Myslíme si, že takéto extrapolácie pojmu chaos, najmä na sociálno-ekonomické systémy sú len viacmenej užitočnou metaforou. Nemožnosť predikcie uvedených systémov deterministického chaosu svedčí skôr o neadekvátnosti matematického modelu opisujúceho príslušný prírodný jav. Jednoducho model reálneho systému nie je adekvátny jeho zložitosti (viď vyššie uvedené princípy kybernetiky a známy Ashbyho princíp nevyhnutnej variety).
Postmodernizmus
Postmodernizmus sa kladie ako kontrast ku modernizmu. Samotný termín pochádza z architektúry. Moderná architektúra bola spojená s využití skla, ocele a betónu, využívajúc priame, pravouhlé geometrické tvary. To viedlo v šesťdesiatych rokoch ku reakcii mladých architektov, ktorí začali používať odlišné dekoratívne prvky inšpirované minulými postupmi pri návrhu. Táto eklektická zmes štýlov sa nazvala postmoderná architektúra. Odtiaľ sa termín "postmoderný" rýchlo rozšíril v umení. Veľmi dôležitý vplyv mal najmä vo filozofii, kde znamenal nový stupeň v histórii myslenia. Vo svojej podstate posmodernizmus chce naznačiť predovšetkým odlišnosť doby, v ktorej žijeme, od obdobia, ktoré sme si zvykli označovať ako modernu, resp. modernistickú, t. j. obdobie prvej polovice nášho storočia, či snáď ešte ďalej do histórie. Pod pojmom modernosť, napr. podľa českého filozofa V. Bělohradského, patrí hlavne predstava o jednote ľudstva, ktoré je pravým zmyslom dejín a ktoré sa presadzuje v rozporoch našej dejinnej existencie. Všetka rozdielnosť a rozpornosť je len akýmsi prechodným zatemnením, ktoré raz bude osvietené. Moderna predpokladala, že dejinám vládne idea ľudstva. Potom aj základnou kategóriou modernosti je prekonanie minulého, čiže modernu samotnú nemožno prekonať. Bělohhradský píše, že každé konanie, ktoré prekonáva niečo minulé, patrí modernosti.
Samotný pojem postmodernizmu akoby chcel predovšetkým vyjadrovať skutočnosť, že nastupuje kultúra či filozofia, ktorá ide za modernu, čiže moderna by bola prekonaná minulosťou. Podľa Bělohradského je postmoderný životný pocit odvrátením sa od chápania zmyslu ako prekonávania minulého. Za hlavného reprezentanta možno považovať francúzskeho filozofa Jean Francoisa Lyotarda, ktorý bol zo začiatku jeho tvorby ovplyvňovaný hlavne Marxom a Freudom. Neskôr sa venuje problematike teórie umenia.
Tohto filozofa zaujíma osobitne obraz premien, ktoré charakterizujú našu súčasnú civilizáciu, v súvislosti s rozvojom vedy a techniky, najmä s novou informačnou spoločnosťou. Výsledkom tejto informačnej spoločnosti je aj komercionalizácia ľudského vedenia. Vedenie sa stáva strategickým tovarom, čo má ďalekosiahle následky ako sme o to pojednali v predchádzajúcich kapitolách. Postmoderná filozofia oproti veľkým príbehom a systémom moderny stavia malé metapríbehy. Chce byť typom myslenia, ktoré vyplýva z pluralizmu, mnohosť jazykových hier oproti moderným racionalistickým opojeniam z ideálu univerzálneho vedenia, spôsobov totalizácie rozpracovaných historizmom. Postmoderná filozofia chce rozbiť tradičný mýtus o formálnom spojení Pravdy a Bytia, Rozumu a Dejín, Teórie a Praxe. Zápas proti absolutizácii, završujúcej jednote, vedie zásadne k odmietnutiu hľadania nemenného základu. Len za hranicami totalít môžeme objaviť singularitu udalosti a zbaviť sa metafyzickej predstavy, že filozofia má k dispozícii metódu, umožňujúcu nazerať pravú skutočnosť.
Postmoderná filozofia sko forma radikálneho relativizmu či pragmatizmu vychádza z presvedčenia o nemožnosti vytvorenia zmysluplnej kriteriálnej teórie pravdy. Pravdou je to, čo zvíťazí v slobodných a otvorených stretnutiach (R. Rorty). Vyplýva z toho krajný pesimizmus? Lyotard je presvedčený, že je to začiatok nových ideí a nových nádejí. Ústup alebo rozpad univerzálnej idey môže viesť k oslobodeniu totalizujúcich sa myšlienok. Úlohou inteligencie je dištancovať sa od paranoje, ku ktorej smeruje moderná doba. (Väčšina uvedeného je v knihe V. Leško, F. Mihina a kol.: Dejiny filozofie Iris, Bratislava, 1994).
Tieto závery vyvolávajú aj stres, zmätok a všeobecné rozčarovanie. Preto existujú aj dnes snahy aspoň čiastočne prekonať túto postmodernistickú fragmentáciu. Práve spomínaný projekt Principia Cybernetica si kladie za cieľ priebežne budovať akúsi syntézu svetonázorov ako aj systému hodnôt, pričom si nezakladá na tom, že tento spôsob je jediný a iste vyvolá ako odozvu ďalšie pluralistické snahy v tejto oblasti.

12.	Kybernetika, umelá inteligencia a miesto TAR
12.1.	Kybernetika, umelá inteligencia, riadenie
Nedostatky súčasných počítačov pri riešení problémov spojených s vytvorením umelého intelektu nie sú však spojené len s konštrukciou počítačov. Korene týchto nedostatkov siahajú značne ďaleko do samotnej podstaty matematiky a logicko – matematického formalizmu vôbec. Preto ďalší postup pri zostrojovaní automatov, ktoré rekonštruujú vyššie formy ľudskej činnosti, predpokladá zásadné objavy v matematike. Rozbor práce moderných počítačov, porovnanie jej činnosti s reálnou činnosťou človeka, ktorý rieši zložitú úlohu (najmä úvahy von Neumanna v tomto smere) vedú k záveru, že myslenie človeka prebieha s využitím najmenej dvoch jazykov – jazyka logického typu a niektorého iného jazyka, ktorý bezprostrednejšie zaznamenáva zvláštnosti a vlastnosti okolitého sveta a ktorý takto prispieva k utváraniu nezbytných informačných analógov týchto predmetov pre činnosť.
Problém dvoch jazykov poznania nevznikol v našej dobe a už vôbec nie v súvislosti s kybernetikou. Jeho vznik je úzko spätý s rozpracovaním filozofických, ako aj samotných matematických problémov svojej doby, ktoré majú zásadný charakter. Zvlášť významný je v tomto smere problém vzniklý už v 17. storočí, problém vzťahu logiky a intuície v poznaní. Podrobnejšie sme  o tom pojednali v prvej kapitole.
Riadenie
V prevažnej časti definícií kybernetiky sa zdôrazňuje, že je to veda o riadení (napr. definícia Wienerova, Ljapunovova atď.). Z toho dôvodu je nevyhnutné skúmať pojem riadenia a jeho úlohu v súčasnom vedeckom poznaní. Tento pojem v súčasnosti siaha ďaleko za rámec kybernetiky a v určitom smere je všeobecný a slúži ako spojovací činiteľ vied skúmajúcich rôzne druhy riadenia , prostredníkom s celým systémom vedeckých poznatkov.
Aby sme mohli odhaliť úlohu pojmu riadenia v súčasnej vede, je nevyhnutné skúmať jeho vytvorenie a tým vyjasniť jeho špecifiku. Je známe, že pojmy ako ”riadiť loď”, ”riadiť štát” atď. Existujú už storočia a až donedávna sa im nevenovala nijaká zvláštna pozornosť. Okrem toho je použitie v rôznych slovných spojeniach typické svojou polysémiou (viacvýznamnosťou, mnohoznačnosťou). Dôraz sa vždy kládol na príslušné prívlastky alebo iné vysvetlenia a doplnenia (”automatické”, ”výroby, ”stroja” atď. ). Technológia riadenia výroby v procese riešenia ekonomickej úlohy nie je oddelená od vlastnej ekonomickej úlohy. Otázky riadenia lietadiel nie sú oddelené od dynamiky letu a aerodynamiky.
Riadenie a príčinnosť
Termín riadenia sa obyčajne používa v dvoch prípadoch . Po prvé je to označenie systému riadenia (napr. hlavné riadenie spoločnosti) a po druhé pre označenie procesu riadenia (riadenie činnosti vojsk). Čiže riadenie je určitý celostný jav, ktorý má svoj materiálny základ, na báze ktorého prebieha proces a potom samotný proces riadenia v jeho dynamike. Pre objasnenie pojmu riadenie je vhodné začať s pojmom systému.
Všeobecný význam slova systém je mnohoznačný. Nie každý systém je systémom riadenia, to závisí od množstva faktorov, z ktorých najdôležitejší je organizovanosť. Najnižší stupeň organizácie je reprezentovaný tzv. aditívnymi systémami. Vzájomná spätosť elementov má vonkajší, mechanický charakter. Vlastnosti systémov sú spravidla sumou vlastností elementov. Takéto systémy principiálne nemôžu byť systémami riadenia. Ďalšia skupina systémov je tá, ktorá má určité integrálne vlastnosti, ktoré jednotlivé elementy nemajú. Takéto systémy za určitých podmienok môžu byť systémy riadenia. Nakoniec systémy, ktoré môžeme nazvať organicko – integrálne, s vysokou úrovňou organizácie, schopné zabezpečiť procesy rozvoja, samoorganizácie, samoreprodukovania sa. Tieto systémy tvoria najvyšší stupeň systémov riadenia.
Systémy riadenia ( SR )
Pre SR existujú určité požiadavky na to, aby sumou jednotlivých elementov vznikali určité nové integrálne vlastnosti. Ich zmysel spočíva v tom, že elementy systému musia byť pospájané určitým spôsobom, ktorý zabezpečí požadované funkcia a štruktúru: riadiaci a riadený systém, podsystémy zabezpečujúce priame a spätné väzby. Tieto štruktúry, ich invariantnosť voči poruchám boli v minulosti zacláňané jedinečnou zvláštnou stránkou príslušného systému. Kybernetika tieto štruktúry vyzdvihla a považuje ich za základné. Ukázalo sa však, že všeobecnosť týchto štruktúr nie je taká jednoznačná. V rôznych systémoch autoregulácie je niekedy ťažko oddeliť riadiaci a riadený systém: systém ako celok vystupuje ako riadiaci vo vzťahu ku každému svojmu elementu (napr. niektoré fyziologické procesy). Okrem toho pri hierarchickej mnohoúrovňovej organizácii systému existujú koordinačné väzby, väzby medzi podsystémami na jednotlivých úrovniach, ap. V takýchto systémoch neexistuje centrálny riadiaci systém v takom zmysle ako v základnej spätnoväzobnej štruktúre. 
Cieľ riadenia
Ashby a Beer považujú za hlavný cieľ riadenia homeostázu. Čiže homeostáza je tou hranou, ktorá oddeľuje procesy riadenia spomedzi všetkých procesov. Avšak homeostáza nepokrýva celú podstatu riadenia. Je to tak povediac podstata prvého rádu. Z hľadiska štruktúry je charakterizovaná spätnými väzbami a vo funkčnom aspekte cieľom zachovania svojej existencie, tak, že sa prispôsobuje okoliu. Často sa považuje za cieľ riadenia zvýšenie nejakej miery organizovanosti systému, napr. zníženie entropie. Ako však zaradiť nie zriedkavé prípady, keď cieľom riadenia je rozbitie štruktúry objektov, zníženie alebo zničenie jeho organizácie? Ešte častejšie sa pokladá za cieľ riadenia optimalizácia procesov. Tento pojem je však do značnej miery, najmä v zložitých systémoch veľmi vágny.
Prejavy riadenia sú tým zložitejšie, čím je zložitejší systém a jeho funkcie. Celkom zvláštne ťažkosti vznikajú v sociálno – ekonomických systémoch. Účasť človeka v riadení mu pridáva osobitné črty. Špecifickosť ”ľudského” riadenia je spojená s takými pojmami ako sú: záujem, hodnoty ap. V spoločnosti je samotná povaha riadenia skrytá za rôzne faktory politické, ideologické, ekonomické a morálno – etické. Je to najmä preto, že v súčasnosti je väčšina systémov riadenia spojená so štátom a použitím násilia ako prostriedku pre dosiahnutie cieľov.
12.2.	Miesto teórie automatického riadenia dynamických systémov
Pre bližšie špecifikovanie čo je predmetom teórie automatického riadenia je dobré vychádzať z nejakej klasifikácie systémov, ktoré môžu byť objektmi riadenia. Úvodné štyri kapitoly, aspoň sa domnievame, ukázali miesto teórie riadenia z filozoficko-metodologického pohľadu.
Stanislav lem uvádza mimoriadne zaujímavú klasifikáciu vo svojej knihe Summa technologiae. Rozlišuje niekoľko skupín systémov, pričom vlastnosti nasledujúcej triedy obsahujú v sebe vlastnosti predchádzajúcej. Do prvej skupiny patria deterministické systémy; sú to jednoduché systémy alebo len pracovné nástroje, ktoré nie sú spojené so svojím okolím spätnou väzbou. Do druhej triedy patria organizované samočinne sa regulujúce sa systémy so spätnou väzbou. Do tejto širokej triedy patria aj automatické systémy, teda systémy s riadenou (regulovanou) dynamikou, ale aj človek a biologické systémy. Tretia skupina zahrňuje systémy, ktoré môžu meniť svoje usporiadanie, aj svoje ”princípy”, pričom využívajú materiál, ktorý je k dispozícii. Príkladom je biologická evolúcia. Lem predpokladá aj systém štvrtej skupiny, kde je možnosť vyberať z okolia vhodný materiál a takto sa sebareprodukovať. Za takýto systém možno považovať vedecko-technickú aktivitu ľudstva. Podľa Lema je možné uvažovať ešte o ďalšej skupine, ktorá materiál pre svoju sebareprodukciu nevyberá z hmoty, ktorá existuje vo vesmíre, ani nevyužíva fyzikálne a chemické technológie, ale vytvára umelé, ”syntetické” podmienky, ktoré pri prirodzených fyzikálnych podmienkach nemôžu vzniknúť. Ide o nové formy existencie hmoty, ktoré ľudstvo dokáže v budúcnosti realizovať.
Uvedená, alebo podobná klasifikácia má svoj význam, pretože umožňuje určiť miesto systému, ktorý nás zaujíma ako aj analyzovať systém z požadovaného hľadiska. Napríklad nás môže zaujímať problém stability (trvanlivosti) systému a pri zložitejších alebo zložitých systémoch zvlášť problém jeho regulovateľnosti (riaditeľnosti, ale nie v úzkom matematickom zmysle). Lem v jednom z jeho románov – Pánov hlas – píše:
”Pred devätnástimi rokmi som s mladým antropológom uverejnil prácu, v ktorej som zdôvodnil, že existuje prah komplikácií pre dokonalé algedóicky riadené automaty, ku ktorým patria všetky zvieratá spolu s človekom. Algedónické riadenie znamená osciláciu medzi trestom a odmenou – ako bolesťou a rozkošou.
Môj dôkaz vysvetľuje, že ak počet prvkov regulačného centra (mozgu) na najvyššej úrovni presahuje štyri milióny, súbor takýchto automatov prejavuje rozptyl medzi nezhodnými článkami riadenia.. V každom takom automate jeden z kontrolných pólov môže prevažovať, alebo bežnejším jazykom povedané, sadizmu a masochizmu nemožno uniknúť a ich vznik v procese antropogenézy bol nevyhnutný. Evolúcia sa pre takéto riešenie ”rozhodla”, pretože sa riadi štatistickým počtom; jej sa ráta zachovanie rodu, a nie chyby, choroby, trápenia – niektorých jednotlivcov. Vývoj je oportunistický konštruktér a nesmeruje k dokonalosti.”
Problém regulovateľnosti súvisí s jedným najdôležitejších princípov kybernetiky, princípom homeostázy. Homeostáza je taký princíp činnosti systému, pri ktorom sa hodnoty niektorých podstatných premenných udržujú v určitých medziach, aj pri pôsobení vonkajších vplyvov.
Otázka obsiahnutá v nadpise môže pripadať niekomu provokačná, ale ako uvidíme, má svoj význam najmä z hľadiska metodológie vied. Vo všeobecnosti existujú isté kritické výhrady voči teórii automatického riadenia z dvoch smerov. Prvý je charakterizovaný na prvý pohľad zjavným rozporom medzi teóriou a praxou. Prejavuje sa obrovskou expanziou počtu publikácií, výskumných úloh, konferencií a pod. v oblasti, ktorú zvykneme označovať ako TAR a ktorá sa vyznačuje neobyčajnou heterogénnosťou. V podstate je to zmes metód, prístupov (formálnych aj heuristickych), rôznych ad hoc riešení, skutočných problémov, ale aj vymyslených hlavolamov. V reálnej technickej praxi sa však z tejto obrovskej kopy využíva len malé percento. Druhý smer je skôr teoreticko-metodologickej povahy. Z pohľadu metodológie vied je tento problém vyjadrený otázkou v nadpise tohoto príspevku. V ďalšom sa pokúsime analyzovať obidva smery kritiky TAR a na jej základe sa budeme snažiť zodpovedať na predloženú otázku.
Axiomatické teórie
Vo všeobecnosti môže byť vedecká teória vyložená tromi spôsobmi: historicky, heuristicky a axiomaticky. Historický výklad má byť pravdivý a hlboký, vychádza z analýzy základných problémových situácií, rôznych pokusov (aj mylných) ich riešiť. Na základe výberu správnej cesty je možno aj predikovať ďalší vývoj teórie. Tento spôsob je vhodný najmä z pedagogického hľadiska. Na druhej strane heuristický prístup objavuje najužitočnejšie (hoci nie vždy fundamentálne) formuly teórie (veľmi často vytvorených ad hoc), snaží sa z nich vyvodiť závery a pragmaticky ich využiť. Tento prístup je v súčasnosti snáď najpoužívanejší vo väčšine publikácií vo fyzike a aj aplikovaných inžinierskych vedách.
Obidva uvedené prístupy však nie sú vhodné pre prezentáciu vedeckej teórie ako organického celku. Najväčším nedostatkom je neexistencia logickej štruktúry teórie, jej základných predpokladov, nejednoznačnosti fyzikálneho zmyslu. Preto najvhodnejším sa ukazuje axiomatický prístup. Tento okrem všeobecných racionálnych argumentov ako aj subjektívneho intelektuálneho komfortu, zabezpečuje globálne ocenenie teórie, jej logickú stavbu, sústredenosť na podstatné zložky, pričom nezdôrazňuje jej aplikačné aspekty. Axiomatický prístup je najkratšou cestou k odhaleniu podstaty teórie. Samozrejme, že tieto tri prístupy pre výklad teórií nie sú medzi sebou konfliktné a môžu sa najmä v pedagogickom procese kombinovať.
Najlepšie bol axiomatický prístup rozpracovaný vo fyzike a v matematike. Technika axiomatizácie je predmetom celého radu publikácií. Všeobecná charakteristika axiomatizácie zahrnuje také body ako sú: formálne predpoklady, filozofické predpoklady, hypotézy, princípy a zákony, základné pojmy, axiómy, formálne a sémantické predpoklady a pod. Axiomatizácia je aj prejavom "dospelosti" vedy, jej zrelosti. Posilňuje jasnosť a pravdivosť, stimuluje analýzu a kritiku. Nakoniec axiomatizácia svojou úspornosťou nám môže pomôcť prekonať informačné zahltenie.
Kritika TAR
Ako alebo do akej miery splňuje súčasná TAR vyššie uvedené formálne požiadavky na axiomatizovanú teóriu? Načim povedať, že v značnej väčšine sú práce z oblasti TAR ako teórie skôr heuristického typu. Samozrejme existuje nemálo prác, ktoré spĺňajú požiadavky axiomatickej teórie. Sú to však práce, ktoré pokrývajú len niektoré oblasti TAR. Pokiaľ je autorom tejto práce známe, neexistuje zatiaľ TAR ako axiomatická teória, ktorá by vychádzajúc zo všeobecných princípov (zákonov) pokrývala čo najširšiu oblasť; v ktorej by zo všeobecných princípov (tieto môžu byť viac-menej čisto matematického charakteru, iné viac alebo menej bezprostredne odrážajú fyzikálny obsah) pomocou hypoteticko-deduktívnej metódy odvodené špeciálne zákony (v konkrétnosti algoritmy) riadenia. Rôzne pokusy o "matematizáciu" TAR vyúsťujú do vytvorenia ďalších vetví aplikovanej (alebo dokonca "čistej") matematiky. V týchto prácach sa však úplne vytráca reálna fyzikálna stránka objektu. R. Kalman v úvode knihy "Topics in Mathematical System Theory" prehlasuje jasne a nedvojzmyselne: "pre nás systém, presnejšie dynamický systém, je presný matematický pojem. Preto teória systémov je v podstate, aj keď nie úplne, oblasťou matematiky". Tieto slabiny veľmi jasne vystihol J. Štěpán: "fakt, že všetky aplikácie TAR musia začínať experimentom bol úplne ignorovaný". Z vyššie uvedeného vyplýva, že formalizácia TAR, jej axiomatizácia, má byť len prostriedkom a nie konečným cieľom. Prostriedkom pre vyššiu "kultúru" výskumnej práce, prostriedkom pre komunikáciu vedeckých pracovníkov. Pritom najmä v procese pedagogického pôsobenia je vhodné využívať aj induktívny heuristický a historický prístup ku konštruovaniu teórií s využitím bohatej databázy fyzikálnych analógií a nielen čisto a výlučne hypoteticko-deduktívny, formálno-logický prístup.
Okrem týchto "formálnych" kritík TAR objavujú sa vážne pripomienky ku jej forme a najmä obsahu zo strany samotných "teoretikov" a "praktikov" riadenia. Tak napríklad A. S. Willsky formuluje niektoré problémy a otázky obsahu TAR. Čo je vlastne obsahom teórie riadenia zložitých systémov? Aké "break-throughs" sa dosahujú využitím metód "klasickej" TAR pri riadení zložitých systémov? Predsa úplná znalosť štruktúry systému, jednoznačnosť (determinizmus) riešenia nie sú atribúty skutočne reálnych zložitých systémov. Ďalšia otázka sa týka vývoja teórie lineárnych systémov. Kam sa vlastne uberá? Nie je značná časť energie v tejto oblasti venovaná riešeniu "hlavolamov", motivovaných najmä ich intelektuálnym obsahom a nie reálnymi potrebami? Čo je vlastne obsahom teórie riadenia adaptívnych systémov? Táto oblasť zahŕňa neuveriteľné a najmä heterogénne množstvo metód, čiastočných výsledkov, algoritmov, postupov, techník a pod.
Zaujímavé otázky kladie aj E. Bristol. Prečo sa neskúma teoreticky činnosť reálnych priemyselných zložitých systémov? Ako vysvetliť (najmä študentom) napr. taký fakt, že mnohoparametrové nelineárne systémy s rozloženými parametrami, s premenlivými koeficientmi bez problémov fungujú s PID regulátormi, hoci teória má v tomto smere značné problémy? To isté vyjadruje aj Štěpán: "ukazuje sa, že priepasť medzi teóriou a praxou riadenia je širšia ako sa zdá. Doposiaľ nie sú vysvetlené veľmi jednoduché problémy prečo klasické PID regulátory sú efektívne bez identifikácie a optimalizácie procesov riadenia". Samozrejme, že odpoveď je intuitívne jasná, avšak exaktné vysvetlenie si vyžaduje istú intelektuálnu námahu. Jeden z možných prístupov je aproximácia uvedeného systému lineárnym modelom s konštantnými parametrami v istej oblasti zmien premenných a parametrov; v ďalšom využitím princípu nevyhnutnej variety, resp. princípu adekvátnosti systému a regulátora ľahko ukážeme, že PID regulátor zvládne varietu (je adekvátny riadenému systému) výstupov (stavov) riadeného objektu.
P. R. Belanger píše: "Nedá sa nič robiť, praktickí inžinieri nečítajú teoretické články. Potrebujú overené výsledky a nie materiály z čerstvých výskumných správ. To čo potrebujú nájdu v aplikačných časopisoch a v komerčných obchodných publikáciách". Teória "napája" prax vývoja a realizácie systémov riadenia, avšak musí sledovať aj svoje uplatnenie. Ak sa zoslabí alebo preruší táto priama väzba na prax, teória stroskotáva na úskaliach tvrdej reality (hynie na púšti života povedal by filozof) a stáva sa zakonzervovanou a nepozorovateľnou. Podobné následky má aj prerušenie spätnej väzby z praxe. V tomto prípade sa oblasť teórie stáva v istom zmysle neriaditeľnou, vyvíja sa v súlade s vlastnou logikou a vlastnými (viac-menej intelektuálnymi) záujmami. Východisko je asi v nájdení správnej miery všetkých týchto navzájom sa ovplyvňujúcich faktorov. Nakoniec ešte jedna poznámka na záver tejto podkapitoly: možno najperspektívnejším smerom vývoja TAR bude istá jej syntéza s "computer science" a interakcie s informačnými technológiami (tento problém si však vyžaduje osobitnú pozornosť). Nakoniec aj klasik Wiener píše: ”Teória riadenia v technike, či už ide o riadenie človeka, živočícha alebo ide o riadenie mechanické, je teda súčasťou teórie informácie.”
Možnosti formalizácie TAR
Aké sú teda možnosti formalizácie (axiomatizácie) TAR? Na základe uvedenej analýzy a kritiky TAR by takáto formalizácia mala vychádzať z nejakých všeobecných princípov (zákonov), z ktorých by bolo možné deduktívne odvodiť jednotlivé vetvy TAR - optimálne, adaptívne, decentralizované, hierarchické systémy, DEDS, hybridné (logicko-dynamické) systémy a pod. Jednotlivé konkrétne metódy (algoritmy) by mali byť vystavené ohňu praktickej previerky v chápaní klasického experimentu (metóda konfirmácie alebo falzifikácie). Je otázkou ako túto požiadavku spĺňa experiment vo forme simulácie. Jestvujú názory, ktoré nepovažujú simulačný experiment ako plnohodnotný. V tomto smere je nutné, aby teoretici oveľa hlbšie siahli do rezervoáru praxe. Inžinieri a technici riešia úlohy a problémy riadenia zložitých systémov zväčša ad-hoc; štúdium týchto riešení môže byť veľmi dobrým východiskom a zdrojom pre možné zovšeobecnenie a vytvorenie nových teórií.
Príklad - teória decentralizovaného riadenia
Návrhári riadiacich systémov sa už roky zaoberajú problémom optimálneho riadenia zložitých systémov. Prístupy k riešeniu problému decentralizovaného riadenia využívajú predpoklad, že žiadny z rozhodovacích členov nemá k dispozícii kompletný model systému. Každý agent má informácie o činnosti jedného systému - to predstavuje expertný podsystém. Tento podsystém nemá žiadne informácie o štruktúre ostatných podsystémov.
Kľúčovými prístupmi v teórii riadenia sú markovovské chápanie stavu systému, Bayesov zákon v teórii pravdepodobnosti, použitie globálneho skalárneho kritéria a teória optimálneho riadenia (princíp minima a dynamické programovanie). Tieto prístupy využívajú jednotlivé agenty. Veľmi výhodným môže byť použitie multiagentového prístupu. Každý z agentov prostredníctvom komunikácie získava informácie o ostatných podsystémoch. V tomto prípade je nevyhnutné uvažovať s interakciami medzi podsystémami. Každý agent musí mať informácie o existencii ostatných častí systému.
Z uvedených úvah vyplýva prvý princíp.
Princíp 1: Každý rozhodovací agent má nejaký ohraničený model systému, ktorý riadi.
Uvažujme takú množinu agentov, kde činnosť jedného priamo ovplyvňuje ostatné agenty a preto je medzi nimi potrebná komunikácia. Ak agenty majú k dispozícii úplne oddelené modely tak množstvo informácií je limitované. Prirodzeným je využitie informácií skrytých v interakciách. Na základe toho je navrhnutý druhý princíp.
Princíp 2: Komunikácia medzi agentmi sa vykonáva iba v zmysle kvantít priamo sa vzťahujúcich k interakčným premenným.
Všeobecný prístup k riešeniu optimalizačných problémov riadenia vyžaduje veľké komunikačné kapacity kvôli interakciám medzi agentmi. Preto algoritmy riadenia budú pracovať nasledovne.
Princíp 3: Je nutné vyhnúť sa iteračným postupom, ktoré zahrňujú komunikáciu medzi agentmi.
Neurčitosť hrá v komunikácii veľmi dôležitú úlohu. V teórii hier sa v tomto prípade javí výhodným vyriešiť neurčitosť uvažovaním najhoršieho prípadu. Takýto prístup pripúšťa lokálnu autonómiu rozhodovacieho člena.
Princíp 4: Neurčitosť v budúcej činnosti agentov bude vyriešená prostredníctvom komunikácie alebo sa bude predpokladať, že nastal najhorší možný prípad.
Na báze uvedených princípov je možno deduktívnym spôsobom odvodiť rôzne metódy riadenia. Napríklad, na základe princípov 2 a 3, je možné odvodiť totálne decentralizované riadenie dynamického systému.
Miesto TAR v učebných osnovách
Prakticky sa miesto teórie riadenia prejavuje najmä v učebných plánoch a osnovách. Bolo by možno veľmi vhodné urobiť aj kvantitatívnu aj kvalitatívnu analýzu počtu hodín, cvičení, obsah najmä laboratórnych cvičení podielu TAR na celkovom objeme výučby. Pri tejto analýze načim vychádzať z práve vyjasnenia si charakteru TAR: má to byť ”čistá” teória alebo skôr súbor znalostí vo forme metód, algoritmov, ap., teda to čo existuje viac menej teraz. V prípade zdôrazňovania teoretických aspektov je potrebné uvážiť, či by niektoré časti nemali byť časťou aplikovanej matematiky; napríklad variačný počet, maticové diferenciálne rovnice ap. Autor článku má niekoľkoročnú skúsenosť z kombinovaných prednášok z predmetu Teória optimálnych systémov, kde úvodné 3-4 prednášky robil matematik. Skúsenosti sú dobré.

a)	Treba posúdiť, najlepšie na báze dobrej ankety a diskusie, názor študentov na jednej strane ako aj názor ľudí z praxe na strane druhej. Napríklad bolo by treba uvážiť čo má študent z teórie vedieť a akým spôsobom to dosiahnuť. Len ako príklad uvádzam MIT, kde predmety z teórie riadenia majú väčšinou hodiny typu 4-0-8, teda štyri hodiny prednášok, žiadne cvičenia a osem hodín prípravy. Ale Mikropočítače pre riadenie dynamických systémov v základnom bakalárskom programe majú rozsah 2-7-3.
b)	Veľmi dôležité je stanovenie obsahu pojmu teória riadenia. Dobre o tom hovorí Mojsejev, ktorý hovorí o teórii technického riadenia (teda teórie riadenia technických systémov) ako ďalšej etapy teórie automatickej regulácie. Je veľmi problematické chápať a redukovať teóriu riadenia len na teóriu automatickej regulácie dynamických sústav, čo je dnes celkom bežné. Dynamické systémy so spätnou väzbou obsadzujú len istý, síce dôležitý, ale nie rozhodujúci segment problémov riadenia. Vyjadrením tohto stavu je aj fakt, že:
1.	Teóriu regulácie dnes možno považovať z metodologického hľadiska za fakticky uzavretú oblasť, takpovediac za ”klasiku”; ďalšie pokroky sa dnes dosahujú najmä implementáciou metód výpočtovej inteligencie (neurónové siete, fuzzy systémy, genetické algoritmy) ako aj implementáciou nových informačných technológií. Napokon o to svedčí aj bežné prelistovanie ATP žurnálu, Automatizácie, ap Teoretickým základom by mohli byť multiagentové systémy ako spoločná báza kybernetiky, informatiky a umelej inteligencie.
2.	Teória regulácie je dnes absolútne bežným predmetom v učebných osnovách veľkého počtu ”neelektrotechnických” a ”neinformatických” fakúlt. Nehovoriac o tom, že na mnohých priemyslovkách sa preberajú uzavreté regulačné obvody. Vzniká dôležitá otázka: Môže byť teória regulácie dynamických sústav v tejto podobe základným teoretickým predmetom v našich študijných odboroch? 
3.	Východiskom z danej situácie nemôže byť len rozvoj TAR v zmysle Kuhnovej ”normálnej” vedy; teda vedy kde nedochádza ku zmene paradigmy, teda zásadnej zmeny vo vývoji, ale generujú a riešia sa len umelé problémy, tzv. hlavolamy, kde sa premet vedy mení len horizontálne ale nie vertikálne. Pritom samovoľný, prirodzený rozvoj informačno-riadiacich systémov dokazuje, že zmena paradigmy nastáva, ale nemá adekvátne vyjadrenie v samotnej TAR a nakoniec ani v učebných plánoch.
d)	Z uvedeného vyplýva, že treba analyzovať kvantitu a obsah predmetov z oblasti TAR, aj aplikačných. Takáto analýza by možno umožnila čiastočne, alebo aj viac, redukovať súčasné predmety TAR a umožniť rozšírenie predmetu teórie riadenia o informačno-riadiace technológie na jednej strane a o manažérske prístupy na strane druhej. Treba si uvedomiť, že manažment nie je veda v bežnom slova zmysle; je to skôr umenie. Približne povediac, tých 20-30 % ”vedy” v manažmente sú rozhodovacie procesy, ktoré patria jedine do kybernetiky, na jej pôde vznikli a dnes to mnohí ”ukradli” pod názvom logistika. Veď klasické dielo Stafforda Beera Cybernetics a Management, je dodnes neprekonanou bázou kybernetiky ako jediného teoretického základu manažmentu ako vedy.

13.	Kybernetická totalita
Esej s týmto názvom uverejnil Jaron Lanier na www.edge.org s názvom One Half of a Manifesto. Jeho stručný obsah s mojimi poznámkami môže priblížiť čitateľovi obsah tohto vynikajúceho elitného klubu amerických a iných intelektuálov, ktorí sa snažia pod názvom The Third Culture (Tretia kultúra) vytvoriť most medzi humanitnými vedami na jednej strane a prírodnými a technickými vedami na strane druhej. Názov Tretia kultúra je parafrázou na esej Ch. P. Snowa Dve kultúry, ktorú napísal v roku 1959. Nasledujúcich šesť nadpisov podkapitoliek je vyjadrením istej ”viery” ľudí, ktorých Lanier nazýva kybernetickými totalistami.
Kybernetický obraz informácie je najlepší spôsob ako porozumieť realite
Kybernetika, resp. kybernetici, už od svojho vzniku si robili nároky na výklad reality. Charakterizovať tento prístup možno tak, že uvedieme protichodný názor. Tento by mohol znieť takto: Kybernetický model javov a širšie sveta nemôže byť jediným favorizovaným modelom; jednoducho už preto nie, že nie je možné skonštruovať počítače konformné s takýmto modelom. Reálne počítače sú odlišné od idealizovaných teoretických. Ideálne kybernetické systémy reálne nejestvujú. Vo všeobecnosti filozoficko-metodologické problémy kybernetiky nie sú ešte ani zďaleka v celej šírke identifikované, formulované a riešené.
Ľudia sú len kybernetické obrazy
Na začiatku treba povedať, že všetky fantázie kybernetických totalistov sú postavené na umelej inteligencii. Ak počítače budú v budúcnosti dostatočne šikovné, aby navrhli svojich nástupcov, fakticky otvorí proces, ktorý vedie ku istému druhu všemohúcnosti. Vyvoláva to dojem, že niekto už napísal alebo napíše softvér, ktorý naštartuje daný proces, avšak o tom zatiaľ nikto nevie. Z toho vyplýva, že takýto softvér napíšu samotné počítače. Príčina môže byť v tom, že sa vkladajú veľké nádeje do umelej inteligencie, konkretizovanej napr. v inteligentných agentoch ap. Takúto mienku vyslovujú najmä publicisti a iní ľudia, ktorí možno neprišli do styku s konkrétnym programovaním a s aplikáciami. Inžinieri a programátori sú, zdá sa oveľa skeptickejší a opatrnejší pri predikciách. Mnohých k takémuto názoru vedie chudobná kvalita softvéru v porovnaní s vynikajúcim hardvérom. Podobné neodôvodnené extrapolácie nie sú, zdá sa, ničím novým. Už na začiatku 60-tych rokov minulého storočia vznikla podobná situácia, keď ako dôsledok istej popularity kybernetiky a počítačov vznikali neodôvodnené predikcie typu: ”do konca desaťročia (teda do roku 1970) počítač porazí majstra sveta v šachu”, ap. Vývoj ukázal, že pri predikciách treba byť veľmi opatrný.
Subjektívna skúsenosť nejestvuje.
Existuje istý kruh empatie. V okolí kruhu sú veci neživé, menej dôležité; zaradíme budúce počítače dovnútra kruhu? Dennett, podľa Laniera kybertotalista, hovorí, že ľudia sú len špecializované počítače a preto hľadanie nejakého fundamentálneho ontologického rozdielu medzi ľuďmi a počítačmi je strata času. Lanier nechce umiestniť počítače do svojho kruhu empatie, medzi literatúru, umenie, ap. (treba poznamenať, že Lanier nie je žiadny laik; v sedemdesiatych rokoch programoval Unix). Uvedené svedčí o tom, že Lanier nie je nejaký ”mechanický materialista”, že je mu skôr bližšie dialektické myslenie. Názory, ktoré kritizuje, svedčia o zatiaľ nie veľmi pevných filozofických a metodologických základoch vednej oblasti umelá inteligencia. Práve diskusia v tomto smere by mala byť výzvou aj pre slovenských filozofov, ktorí zatiaľ, bohužiaľ, nepovažujú za dôležité venovať pozornosť týmto problémom, hoci autor tejto knihy ich k tomu nabádal (viď kapitoly 2 a 7 tejto knihy).
Darwinova teória platí nielen pre biológiu, ale aj pre iné, aj spoločenské oblasti, napr. kultúru.
Kybernetickí totalisti sú posadnutí Darwinom, pretože dáva istý návod ako stvoriť pomocou kybernetických strojov posthominálny svet. Ich argumentácia je často pochybná a fundamentalistická. Pritom Darwinova teória bola a je odlišná od iných vedeckých teórií. Je založená na princípe emergencie a nie na zákonoch ako napríklad vo fyzike. Nie je tu žiadna vonkajšia sila analogická elektromagnetizmu. Je to len určité rozprávanie a zdôvodňovanie; evolúcia pracuje často optimálne nie z hľadiska strategického cieľa, ale len z hľadiska lokálnych cieľov. Klasická otázka, napríklad, je: Prečo evolúcia, ktorá vytvorila také perfektné pazúry, krídla ap., nevytvorila kolesá? Veď tie by sa veľmi hodili pre pohyb.
Práce v oblasti umelej inteligencie prebiehajú už dlho, viac ako polstoročia a výsledky sú skromné. Podľa S. Lema, vzhľadom na zložitosť problému, bude asi pravdepodobnejšia cesta vytvorenia neosobného rozumu (viď jeho Golem XIV) a nie napodobňovanie činnosti mozgu. Možno myslenie ako produkt evolúcie súvisí s Darwinovou teóriou, ale tá ho nevie vysvetliť. Prvé generácie bádateľov v oblasti UI väčšinou predpokladali, že slepá evolúcia nemôže byť celý ”príbeh”, že musí existovať niečo, čo odlišuje proces ľudského myslenia od iných procesov evolúcie.
Napriek veľkému úsiliu prejavujúcemu sa v obrovskom množstve publikácií aj reálnych technických úspechov, možno hovoriť stále len o počiatočnej fáze vytvárania UI. Faktom je, že mozog sa vyvinul u všetkých zvieracích živočíšnych druhov. Vznikol činnosťou génov, rôznymi vplyvmi pozemského prostredia, ap. Zdá sa, že tomuto procesu vzniku nikto rozumný ani nič rozumného nepomáhalo (Lem). Bol to výber, selekcia, mutácie, ale všetka činnosť smerovala k nejakému, pravdepodobne lokálnemu minimu, ktoré zabezpečuje pre príslušný organizmus (systém) možnosť rozmnožovania a prežitia. V celej tejto činnosti bolo ľahostajné to, či si tento proces organizmy uvedomujú alebo neuvedomujú. Pre ľudí to má za následok fakt, že nevieme prečo myslíme a ako sa to stalo, že máme vedomie a prirodzenú inteligenciu. Nevieme inžiniersky napodobniť ani činnosť nižších organizmov. Programy vytvorené v oblasti UI nemysliɡ – vytvoriť UI asi znamená vytvoriť priestor slobody a nerovnakých postupov a výsledkov. Ľudská inteligencia ešte stále nevytvorila ”mimoľudskú” inteligenciu.
Moorov zákon
Tento zákon jednoducho formuluje fakt, že kvantitatívne aj kvalitatívne aspekty informačných systémov sú vyjadrené uvedeným zákonom. Týka sa hardvéru počítačov a hovorí, že každý rok a pol je počítanie pri danej cene dvakrát rýchlejšie. Čo, napríklad, budú schopné miliónkrát rýchlejšie počítače, za nejakých 20-30 rokov? Dnes však skôr platí inverzný zákon pre softvér. Čím sú rýchlejšie počítače, pamäte lacnejšie, softvér sa stáva pomalším. Odpoveď prečo je tomu tak nie je jednoduchá a vyžaduje si analýzy počítačových špecialistov. To zatiaľ hamuje mnohé predpovede kybernetických totalistov. Softvér sa vyvíja skôr evolučne, s množstvom odbočiek a zákrut.
Príchod kybernetickej kataklizmy
Podľa niektorých scenárov kybernetických totalistov, niekedy okolo roku 2020 vzniknú autonómne umelé systémy, ktoré budú fungovať samostatne ako aj v sieti. Budú sa zlepšovať v procese samoreprodukcie. Môže existovať aj iný scenár kybernetického teroru. Ten môže vyplývať z dlhodobých disproporcií medzi stále sa zlepšujúcim hardvérom a stagnujúcim softvérom. Teoreticky sa môže stať, že do procesu tvorby a využívania softvéru bude ponorená čoraz väčšia časť ľudí – celá planéta bude množstvo helpdeskov. Ako hovorí Lanier naplnia sa utopistické socialistické sny o plnej zamestnanosti.
Jestvujú však aj iné možnosti. Je celkom možné, že sa nepredstaviteľne zväčší priepasť medzi bohatými a ostatnými. Pritom nepôjde len o rozdiely, ktoré si vieme predstaviť a vidíme už dnes. Budúce technológie však môžu priniesť doposiaľ nevídanú separáciu ľudí. Bohatá časť sa bude môcť, aj pomocou genetického inžinierstva, reprodukovať tak, že po relatívne krátkom období sa ocitne v role novodobých ”virtuálnych bohov”.
Kontradikcie vo vzťahu hardvér/softvér môžu však byť limitujúcim faktorom aj v rôznych aplikáciách informatiky, napríklad v biotechnológiách. Skutočné nebezpečie však môže mechanistický vulgárny kybernetizmus priniesť najmä v spoločenskej oblasti. Tak v dvadsiatom storočí intelektuáli nezvládli svoju úlohu kritikov stalinizmu a fašizmu a nemalou mierou umožnili prostredníctvom týchto ideológií ich nastolenie a relatívne dlhé trvanie, tak aj rozšírenie a popularizácia ideí kybernetických totalistov môže priniesť podobné výsledky a to aj v politike. Kombináciou uvedených technologických, ideologických a politických faktorov môže, okrem iného, vzniknúť aj nový druh istého moderného zotročenia, moderného panoptika.
Koncept panoptického väzenia je známy od roku 1791 a je spojený s menom Jeremyho Benthama. Tento opísal väzenie, v ktorom väzni po obvode strážneho centra sú osvetľovaní tak, že zatiaľčo oni sú viditeľní, väznitelia v centre ostávajú neviditeľní. V súčasnosti možno pozorovať prvé prejavy supertechnického panoptického väzenia v počítačovom svete virtuálnej reality. Avšak táto zasahuje do reálneho sveta, sveta sociálnych problémov a ekonomickej a politickej moci. Isteže sa nejedná o nejaké konšpiratívne plánované akcie. Je to skôr výsledok desaťročí technologického rozvoja. Naši novodobí strážcovia sa však určite grupujú z prostredia multinacionálnych spoločností, vládnych byrokracií a militaristických kruhov.
Sila Panoptika nie je len v možnej kontrole údajov, ale aj v celkovej koncepcii vytvárania virtuálneho sveta, ktorá prostredníctvom globálneho prepojenia ľudí môže paradoxne viesť ku ich vzájomnej izolácii. Tá môže nastať najmä ako dôsledok časového a priestorového zahltenia, ktoré môže postupne podstatne obmedziť prirodzenú ľudskú komunikáciu. Pritom je zaujímavé, že tento proces je sprevádzaný súhlasom zúčastnených a ich dobrovoľného prispôsobenia sa novým obmedzeniam. Indivíduum si vyberá z predkladaných ponúk, ktorých generovanie je mimo neho.
V informačnom veku sa technologická moc presúva z centralizovanej formy vojensko-priemyselného komplexu na distribuovaný multimediálno-priemyselný komplex. Tento evolučný proces má za následok metasystémovú tranzíciu a vznik virtuálneho panoptika, ktoré umožňuje jemnejšie formy kontroly. Prostredníctvom moderných techník preniká inštitucionalizovaná moc ešte bližšie do súkromia. Posun ku decentralizovaným metódam využitia informačných technológií má za následok ďalšiu centralizáciu vplyvu a moci v komerčnej sfére a následne umožňuje kolonizáciu vedomia. Existuje už dnes mnoho príkladov postupného prenikania technológií, ktoré nebadane, no o to hlbšie menia naše sociálne okolie. Hegel raz povedal, že najlepší spôsob ako sa stať hlupákom je stať sa ním pomocou systému. Ak by sme parafrázovali tento výrok, tak môžeme povedať, že najlepší spôsob ako sa stať väzňom je stať sa ním dobrovoľne a myslieť si pritom, že sme slobodní.
13.1.	Sledovanie a dohľad
Počítačové sledovanie alebo dohľad je súhrn javov a faktorov, ktorý zatiaľ nie je nejako presne vyšpecifikovaný. Už dnes však existuje vo WWW široká škála rôznych prejavov zasahovania do súkromia, čo je prejavom najmä veľkého vplyvu korporácií a inštitúcií. Zaujímavé je, že v súčasnosti je uvedený fakt prijímaný značnou časťou spoločnosti viac-menej dobrovoľne. Ciele korporácií, najmä ekonomické, sú často zahalené do masívnej stupídnej reklamy, ktorá využíva najmä všeobecné presvedčenie o neustálom pokroku, o stále plnšom uspokojovaní často nezmyselných potrieb. Na dosiahnutie žiadaných výsledkov dnes ani nie je potrebná nejaká centralizovaná orwellovská moc; príslušný výsledok sa dosiahne aj pomocou distribuovaných, ekonomicky efektívnych, navonok jemných nástrojov, najmä pôsobením cez masmédiá. Architektúra moderného informačného Panoptika je odlišná od klasického. Namiesto jednej "dohliadacej veže" máme viacero distribuovaných veží v podobe rôznych inštitúcií (poisťovacie spoločnosti, vládne agentúry, nadácie, banky, masmédia, ap.), z ktorých moderní strážcovia pomocou jemných techník ovládajú sebadisciplinovaných väzňov.
"Strážcovia" používajú rôzne nástroje; dnes sú to hlavne informácie v elektronickej forme. Viac-menej každé rokovanie skončí vo viac alebo menej dostupnej databáze. V súčasnosti človek zanecháva elektronické stopy napr. vyplňovaním obrovského množstva dotazníkov. Veď len pri sťahovaní si nejakého voľného software na Internete dodávateľ žiada vyplniť rôzne kolónky počnúc všetkými možnými adresami a končiac otázkami o zamestnaní, ap. Známe sú prípady využitia, resp. zneužitia medicínskych údajov pri prijímaní do zamestnania. Zaujímavé informácie sa dajú získať, napr. zo sledovania odberu elektrickej energie a plynu. Tento druhotný trh informácií generovaných pri rôznych vybavovaniach, žiadostiach, ap., slúži na predikciu cieľov korporácií; voči indivíduu je to jednoznačne manipulačný akt. Najväčším nebezpečím týchto javov je postupná degradácia noriem súkromia. Samozrejme, že korporácie budú neustále zlepšovať a skvalitňovať služby v súlade so zákazníkovým výberom, jedno je však jasné; táto tzv. informačná podpora alebo pomoc pri rozhodovaní je prejavom plazivej intervencie do súkromia človeka.

14.	Kybernetika a politika II
Politický systém na Slovensku je vo všeobecnosti považovaný za neštandartný. Myslí sa v porovnaní s klasickým delením na pravicu, stred a ľavicu. Je to téma pre novinárov, politológov a iných ...lógov. Situáciu však tieto hodnotenia nezmenia. Preto načim rešpektovať daný stav. Nakoniec pri bližšom pohľade možno ide o istú modernosť, ktorá je spojená najmä so vznikom Smeru a ANO. Prečo tieto strany tak dráždia takzvané ”štandartné” strany? Prečo by vyše dvesto rokov po francúzskej revolúcii mal niekto vtesnávať do prokrustovského lôžka existujúce strany a hnutia? Delenie zo systémového pohľadu získania a uplatňovania moci, teda vládnutia, je jediným možným kritériom. Ide o cyklus aspoň jedného vystriedania vládnucej garnitúry. Kým v Maďarsku, Poľsku a v Česku už k tomu došlo, na Slovensku vznikol ”tretí prúd” v podobe strán Smer a ANO, pričom dve predchádzajúce garnitúry – mečiarovci a súčasná koalícia – nemusia v budúcom období hrať dominujúcu úlohu, ktorú môžu prevziať práve nové strany. V špecifických podmienkach to vôbec nemusí byť na škodu, a práve v tom je možno Slovensko modernejšie ako jeho susedia. Dve predchádzajúce garnitúry sa tak sprofanovali v očiach verejnosti, že celkom logicky vzniká otázka o čo by tí noví mali byť horší? Veď práve to bol asi dôvod veľkej volebnej neúčasti bratov Čechov, pretože klasický výber z dvoch možností ich obmedzoval. Tri možnosti, z kybernetického hľadiska, poskytujú oveľa väčšiu varietu, teda rôznorodosť vyjadrenú napríklad možnými povolenými koalíciami a sú isto osviežujúcim prvkom, ktorý môže zabezpečiť aj vyššiu účasť na voľbách. Tretia možnosť navyše poskytuje nádej, že to po voľbách bude inak.
Ešte niekoľko slov o slovenskom voličstve. Nie je o nič horšie, menej inteligentné ako v susedných krajinách. Ako napríklad hodnotiť fakt, že takzvané katolícke Slovensko dáva tzv. kresťanským stranám 15% a samotné KDH je tesne nad hranicou zvoliteľnosti. To vôbec nesvedčí o akejsi rurálnosti Slovenska. Veľká väčšina ľudí vie čo robiť, koho voliť. Tretí sektor môže v niečom pomôcť, ale nič podstatné neovplyvní.
Politológom a ľuďom hodnotiacim politiku by som rád pripomenul slová André Ampéra, geniálneho fyzika-elektrotechnika a filozofa, ktorý politiku definuje ako ”súhrnu vedu o prostriedkoch pomocou ktorých vlády chránia spoločnosť a zaisťujú mier vo vnútri a nezávislosť navonok”. Kybernetiku, ktorá v jeho chápaní je podmnožinou politiky, Ampére predstavuje ako ”vedu o priebežnom riadení štátu (národa), ktorá vláde pomáha riešiť konkrétne úlohy, pred ktoré je postavená pri rešpektovaní rôznych podmienok a pri plnení všeobecnej úlohy zaistiť zemi mier a rozkvet”. Takto písal Ampére pred 170-mi rokmi. K tomu len ťažko niečo rozumného dodať; možno len to, že kybernetika a informatika vyššie uvedené prostriedky poskytuje, len si ich načim osvojiť.
Politika a teda aj kybernetika je nielen o moci, ale ten kto moc má musí rozhodovať. A to sme už úplne na planéte Kybernetika. Ako hovorí Lewis Thomas, nie sme sociálny hmyz. Tento má len jeden spôsob ako robiť veci. A bude tak robiť stále, lebo tak je naprogramovaný. Ľudia sú však kódovaní inak; nie sú len pre binárne rozhodovanie, aj keď toto sa historicky v politike najviac uplatňuje. Človek sa môže rozhodnúť z viacerých možností: pôjdem, nepôjdem, možno pôjdem, možno to skúsim, ap. Sme urobení pre jedno prekvapenie za druhým. Môžeme pre spoločnosť vytvárať doposiaľ netušené štruktúry, myšlienky dosiaľ nemyslené, hudbu nikdy nepočutú.
Ampére prevzal termín kybernetika od starých Grékov a sám túto skutočnosť zdôraznil. Slovo kybernetika sa zrodilo na voľnom morskom priestore. Heléni, ktorí prišli na členité brehy Egidy z lesov a stepí indoeurópskej kolísky ľudstva, sa rýchlo stali národom moreplavcov a remeslo kormidelníka, ktorý viedol loď po mori ku ďalekému cieľu, sa tešilo veľkej vážnosti. Homér hovorí o kormidelníkovi kráľa Menelaa Frontisovi, ktorý bol veľmi skúsený a ktorý ”lepšie ako ostatní prenikol do tajomstva ako riadiť loď keď hrozí búrka” a o Faiakoch, ktorí zachránili Odyssea a ktorých lode samy chápali myšlienky kormidelníkov a zahalené súmrakom a hmlou rýchlo zdolávali more. Faiacká princezná Nausikaá Odysseovi, že s radosťou sa plavíme po mnohozvučnom mori. Aténčania každoročne slávili vo Faleróne kybernézie – sviatky kormidelníkov, ktoré vyhlásil samotný Tézeus na počesť hrdinov Nausitoa (znamená doslova rýchly ako loď) a Faiaxa, ktorí viedli jeho loď na Krétu, kde zabil Minotaura.
Takto sa postupne stalo riadenie lodí názorným a populárnym príkladom a modelom riadenia a slovo ”kybernet” (kybernétes), označovalo nielen kormidelníka, ale aj vládcu nad ľuďmi v najširšom zmysle slova, napríklad kráľa, tyrana, archonta, ap. Podobne sa rozšíril aj význam slova ”kybernáo”, riadim loď a výraz ”kybernetiké téchne”, umenie riadiť loď, kormidelnícke umenie” (Povarpv, G.N.: Ampére a kybernetika, SNTL, Praha 1980). Na tieto idey sa odvolával aj Ampére.
Platón neraz hovorí o kybernetike priamo aj v prenesenom význame. Často hovorí vo svojich dialógoch o riadení vozu alebo lode (Alkibiades, Politikos, Gorgias) a termín kybernetika vystupuje len ako umenie kormidelníka. V iných prípadoch nazýva kybernetikou umenie riadiť ľudí (Kleitofón). Zaujímavy je aj výskyt slova riaditeľnosť v diele jeho súčasníka Xenofonta (Spomienky na Sokrata). Platón sa snažil premeniť kybernetiku z umenia na vedu v súvislosti s jeho snahou o zásadnú prestavbu spoločnosti a preto ho môžeme považovať za predchodcu Ampéra a Wienera.
Grécke kybernétes nadobudlo v Ríme podobu gubernator. Odtiaľ je aj anglické governor, francúzske gouverneur, rusky gubernátor a po slovensky guvernér. Analogicky z gréckeho kybernéo vzniká napríklad sloveso govern. Vidíme, že súčasný politický slovník týkajúci sa vládnutia má zdroj v antike. Latinské gubernator na začiatku tiež znamenalo kormidelník.
Napriek týmto zdrojom, ani v minulosti, ani dnes keď kybernetika a informatika poskytujú pre moderné riadenie (manažment) vedecký základ, zostávalo a zostáva riadenie štátnej lode akýmsi druhom remesla či v lepšom prípade umenia, založeného na improvizácii, intuícii a skúsenostiach politikov a štátnikov. V priebehu dejín vládcovia narábali so svojimi radcami, ktorí mali nejaké, z dnešného pohľadu kybernetické myšlienky, veľmi kruto. Povesť hovorí, že syrakúzsky tyran Dionysos chcel predať Platóna do otroctva, keď ho rozhneval svojimi radami. Známy je aj Machiavelliho príbeh. Pojem kybernetika sa tak postupne vytratil, až zásluhou Ampéra sa znovu vrátil na javisko dejín a vedy. V roku 1843 použil slovo kybernetika (cybernetica) poľský filozof Ferdynand Bronislav Trentowski. Tento po povstaní v roku 1830 žil v emigrácii a vytvoril romanticky zafarbený filozofický systém podľa vzoru Hegla, ktorý bol obsahom jeho diela Vzťah filozofie ku kybernetike alebo k umeniu vládnuť národu. Táto kniha je však v Ampérovej terminológii o moci ako prostriedku vládnutia.
Otázkou je, prečo sa Ampérov metodologický pokus širšie neujal, prečo do zrodu novovekej Wienerovej kybernetiky muselo uplynúť ďalších sto rokov. Odpoveď nie je jednoduchá a už vôbec nemožno pripisovať vinu Ampérovej klasifikácii. Je to problém histórie a metodológie vedy. Jedným z dôvodov je však istá ”predčasnosť” Ampérovho pokusu. Problémy, ktoré Ampére vyniesol na svet, ešte nerezonovali ani vo vedeckej komunite ani v spoločnosti. Problémy riadenia zložitých systémov a s ním spojenej komunikácie ešte sa len začali vynárať. Ako píše Paul Johnson, práve v rokoch 1815-1830 sa rodila nová éra. Pripomeňme si, že v Rusku panoval Mikuláš I., v západných štátoch sa rodilo sociálne hnutie, atď. Problémy s rodiacou sa zložitosťou sveta ako globálneho celku začali až po praktickom využití telegrafu a železnice, čo bolo o pár desaťročí neskôr. Problém bol aj v odlíšení energetických procesov v strojoch od ich informačnej stránky. Práve zásluhou Maxwella, slováka Aurela Stodolu, Ljapunova a ďalších vedcov z oblasti prírodných a technických vied sa v poslednej tretine 19. storočia začína rozvíjať, prakticky aj teoreticky, náuka o regulácii a stabilite strojov a zariadení (napríklad parných turbín). Práve táto linka spolu s rozvojom elektrotechniky, rádiotechniky, biológie a v neposlednom rade aj s projektmi v oblasti vojenstva v súvislosti s 2. svetovou vojnou, viedla v tridsiatych a štyridsiatych rokoch 20. storočia ku vzniku modernej kybernetiky. Ale to sa čitateľ môže dnes dozvedieť z pôvodných Wienerových prác ako aj z početných zdrojov histórie kybernetiky na webe.
Nemožno nespomenúť ešte pokus Bogdanova (viď esej o tektológii) na počiatku 20. storočia. Ten prišiel úplne nezávisle a z inej strany; Bogdanov patril k intelektuálnej elite ruského ľavicového spektra. Do jeho okruhu patril Maxim Gorkij, už na začiatku storočia svetoznámy spisovateľ, Lunačarskij, a mnohí iní. Pôvodným povolaním lekár-biológ však mal všestranné záujmy. Zaujímala ho politika, filozofia, písal prvé ruské science-fiction a bol to človek krištáľového charakteru. Asi preto, na rozdiel od Lenina, ktorý mu asi intelektuálne závidel, sa v politike, našťastie alebo nanešťastie, ťažko povedať čo by bolo bývalo lepšie, neuplatnil. Zato napísal trojdielne dielo Všeobecná organizačná veda – Tektológia, v ktorej predbehol tvorcov Teórie systémov a neskôr kybernetiky o dobrých tridsať rokov. Ale podobne ako Ampére, zostal nepochopený a možno aj preto lebo niečo tušil, ho Lenin nemal rád. Tu načim povedať, že hoci, podľa Volkogonova, len v Sovietskom zväze do roku 1990 vyšlo 653 miliónov výtlačkov Leninových spisov v 125 jazykoch, čo ako ironicky konštatuje je zvláštny prejav sovietskeho nadbytku a blahobytu, Lenin napísal v podstate jedno ako-tak súvislé filozofické dielo – Materializmus a empiriokriticizmus – v ktorom, asi nie náhodou, venuje zdrvujúcej kritike Bogdanova celú knihu. Asi tušil, že Bogdanovov Empiriomonizmus je nad jeho sily; veď Filozofické zošity, ktoré študovali generácie leninských filozofov, sú len nesúvislé a dosť zmätené poznámky. Lenin Tektológiu asi nečítal, aspoň sa k tomu nepriznáva, no možno aj preto, že ju čítal, ale asi ničomu nerozumel.
Politika úzko súvisí s mocou, napokon o tom je trochu pojednané v predchádzajúcej eseji o kybernetike a politike. Moc je spojená s vladármi. Ako ich vybrať? Spôsobilosť ku politike a moci sa dedí ako to ukazuje história len zriedka. Shaw hovorí, že ak máme dávať výkonnú moc do rúk tým, ktorí ju dokážu používať, ak máme zachrániť civilizáciu, stavia nás naša lžidemokratická tradícia vládnuť prostredníctvom výborov a ich väčšiny príkro pred poznanie, že vláda väčšiny je niečo neprirodzeného, lebo schopní vládcovia sú vždy v menšine. Treba nájsť strednú cestu medzi diktátorom a nečinnosťou demokratických inštitúcií. Len zhromaždenie ľudí zbavených starosti o živobytie, vybrané rovnako nebojácnym voličstvom, môže mať toľko obrazotvornosti a odvahy, koľko je nutné pre moderný život.
Politika a vládnutie, to sú najmä rozhodovacie procesy. Ich výsledkom sú na jednej strane zákony, na strane vlády konkrétne činy – rozhodnutia. Spôsob, akým sa výsledky parlamentu a vlády dosahujú, je kuloárny a preto je často spojený s korupciou. V tejto fáze vývoja spoločnosti sa nedá očakávať nejaká zmena, pretože drvivá väčšina chápe službu ľudu najmä ako službu sebe. Celé to treba systémovo zmeniť a upraviť tak, aby sa rozhodovacie procesy čo najviac sformalizovali a aby bol odfiltrovaný subjektívny činiteľ. Veď právne normy, to sú formulácie v jazyku, ktorý zodpovedá logike prvého rádu; teda nejde o umeleckú literatúru s metaforami, hyperbolami a subjektívnymi opismi. Právnu normu treba dať computerovým lingvistom, ktorý ju hodia do počítača a z neho vyjde právna norma bez logických kontradikcií. Ale to by právnici museli čosi vedieť o Goedelových teorémach. Počítač z lingvistickej analýzy bez problémov vygeneruje po logickej stránke bezchybný zákon. Podobne by v budúcnosti mohli úplne inak vypadať súdne procesy, aspoň tie kde nejde o život. Kravál a zastrašovanie svedkov advokátmi, sudcami a prokurátormi, ktoré často vyplýva z ich vlastného zastrašovania, by po preverení daných objektívnych faktov, mohol byť nahradený rozhodovacou analýzou v počítači. Možno sa to zdá niekomu smiešne alebo ako hudba budúcnosti, ale spoločenské vedy nemajú inú cestu ako sa postupne čoraz viac formalizovať. Filozofia je v podstate literatúra, ale právo, ekonómia, musí nasledovať matematiku, fyziku, biológiu, musí nájsť inšpiráciu v kybernetike, umelej inteligencii a začať v plnej miere využívať informačné technológie. Veď spôsob a metódy vzdelávania práva a často aj ekonómie sa niekedy veľmi podobá akémusi stredovekému memorovaniu. Informatiku, kybernetiku, elektrotechniku dnes idú študovať, s výnimkou medicíny, tí najodvážnejší študenti, ktorí väčšinou kašlú na politiku. Tí, akože lepší, utekajú preč od matematiky, fyziky a informatiky. Je to nad ich sily. Neviem či sa právnici učia informatiku a kybernetiku; ak nie čím skôr by to mali urobiť a aplikovať a využiť informačné technológie vo svojej praxi. Prišli by síce o vlastný prospech, ale ich veda, ak to vôbec je dajaká veda, by mala šance sa stať vedou v Popperovom slova zmysle, čiže jej princípy, teorémy a výsledky by sa dali falzifikovať. A vôbec, jediná možná reforma politiky je v budúcnosti spojená s formalizáciou volieb s využitím možností elektronického hlasovania, formalizáciou činnosti parlamentu, vlády a súdov.
(Samozrejme, že to platí o takých vysoko inteligentných činnostiach ako je overovať podpisy, dávať pečiatky, zapisovať pozemky do katastrov, ap.; to všetko sú absolútne jednoduché veci, kde stačí vykonať istý mechanický úkon; je absolútnou volovinou platiť a živiť armádu úradníkov, ktorých jedinou pracovnou náplňou je za protislužby dávať pečiatky. Toto všetko už dnes hravo zvládnu počítače. Viem si predstaviť, že stavebné povolenie by sa dalo spokojne vybaviť spoza počítača. Bohužiaľ, v administratíve je ľudstvo stále v stredoveku; vinu však majú aj informatici, pretože sa nevedia politicky presadiť).
Potom v týchto oblastiach sa uplatnia aj politici dnešného kalibru, avšak ich korupčné možnosti budú minimálne. To potom bude hromadný útek zo služieb vlasti! V politike potom budú pôsobiť normálni priemerní ľudia, ktorí nebudú musieť nás presvedčovať, že sa za nás obetujú na oltári politiky.

15.	Socializmus (kybernetický pohľad)
Čo si pod socializmom predstavujú obyčajní ľudia? Dovolím si tvrdiť, že značná časť, a to aj relatívne vzdelanejších, je ovplyvnená tým socializmom, ktorý sme nazývali reálny a vtedajšou propagandou a ideológiou. Z toho vyplýva nostalgia za bývalým režimom a nepochopenie postavenia súčasných sociálnych demokracií nielen u staršej, ale aj u strednej, ba aj mladšej generácie.
Čo ma osobne veľmi prekvapuje, je skoro úplná absencia niečoho, čo sa skôr nazývalo ”poznávacia funkcia strany”. Teda hlboká analýza súčasnej doby a situácie na Slovensku zvlášť. Jej výsledkom by mala byť, napríklad, nejaká ”tretia cesta” pre slovenských socialistov.
Najprv si však načim urobiť poriadok v základných veciach, pretože dosť ľudí, aj členov SDĽ, najmä na vidieku, hovorí o západe, kapitalizme a USA ako o nepriateľoch. To, čo dnes buduje Európa, nie je nič iné ako ”rozvinutý kapitalizmus” (alebo ak chceme rozvinutý socializmus v podobe tzv. sociálnej trhovej a ekologickej spoločnosti). Tretie a iné cesty sú reakciou socialistických strán Európy na svetové výzvy, ktoré stavia pred dnešný svet to, čo sme nazývali všestranný rozvoj výrobných síl, dnes v podobe informačnej spoločnosti. Pre pochopenie niektorých politických súvislostí je však načim vrátiť sa do histórie. Nasledujúce riadky si nekladú za cieľ nejakú vedeckú analýzu; skôr pôjde o isté zaujímavosti a príklady, či čriepky z dejín socializmu.
Bernstein, Kautsky, Lenin
Tieto mená sú istotne známe. Pripomeňme, že Eduard Bernstein žil koncom 80 – tych rokov u Engelsa v Anglicku a bol jeho blízkom priateľom. Bol to Bernstein, ktorý pochopil, že nie revolúcia a diktatúra proletariátu, ale evolučný socializmus je tá pravá ”tretia” cesta. História mu dala za pravdu, a preto spolu s Marxom by možno bolo vhodné oprášiť aj jeho myšlienky a slovo revizionizmus a revizionista nechápať ako nadávku. Navyše aj z vedeckého hľadiska išlo o počin správnym smerom; na základe kritickej analýzy vtedajšieho stavu sa nebál vyvodiť kritické závery a ani autorita Marxa a Engelsa mu v tom nebránila. Evolučný princíp je aj z hľadiska dnešnej vedy veľmi plodný.
Iný prípad je Vladimír Iľjič Uľjanov, známy ako Lenin. Tento muž, o ktorom sa deti v škôlke učili, aký to bol dobrý ujo s čiapkou, znamenal podľa slov ruského historika, generála Volkogonova, začiatok teroru v Rusku. Áno. Lenin – začiatok teroru, tak nazval Volkogonov posledný diel svojej trilógie o Stalinovi, Trockom a Leninovi. Kým v prvom dieli ešte stavia Lenina ako protiklad Stalina, už v závere dielu o Trockom smutne píše o jakobínstve vodcov ruskej revolúcie na čele s Vladimírom Iľjičom. Volkogonov, ktorý ako prvý historik sa dostal ku tajným archívom, vie o čom hovorí. Lenin, tento podľa všetkého veľmi zlostný muž, s obľubou fabrikoval polemiky so skutočnými, alebo virtuálnymi nepriateľmi.
V jednej veľmi známej, ”Proletárska revolúcia a renegát Kautsky” sa porátal s renomovaným rakúskym marxistom Karolom Kautskym a s jeho knižkou ”Diktatúra proletariátu”. Obsah kritiky je zrejme jasný už z nadpisu, zaujímavejší je spôsob a štýl kritiky. Na tvrdenie Kautskeho, že základný rozdiel medzi dvomi socialistickými smermi (t.j. medzi boľševikmi a menševikmi) je rozdielom medzi demokraciou a diktatúrou Lenin reaguje v niečo viac ako stostránkovej brožúre spŕškou nadávok, invektív, osočovaní, ale už pomenej argumentmi. Výrazivo ako: ”ani čo by v spánku prežúval močku, slepé šteňa, strká ňucháč, somárske uši, náš knihomoľ, tuposť filistra, ap., hovorí samo za seba. Keby bolo ostalo len pri literatúre; v praxi však takýto ”bojovný” prístup znamenal prvé koncentračné tábory a ”plošnyje rasstrely” už v roku 1918. A vedecký argument za všetky: ”Proletárska revolúcia je milión ráz demokratickejšia ako hocktorá buržoázna demokracia; sovietska moc je milión ráz demokratickejšia ako najdemokratickejšia buržoázna republika”
Niet sa čo čudovať, že to bol Lenin, ktorý nervózny z priebehu rokovania Ústavodarného zhromaždenia (v regulárnych voľbách, ako výsledku zvrhnutia cára, získali boľševici len 25%, zatiaľčo eseri (sociálni revolucionári) vyše 60%) nemal nič proti tomu, že v ranných hodinách v januári 1918 matróz Železňakov rozpustil zasadnutie so slovami: ”karaul ustal”.
Takže, ak chceme byť kompatibilní so západnými socdemákmi, tak musíme uznať, precítiť a nakoniec to presvedčivo povedať, že pravdu nemal Lenin (Šmeral, Zápotocký, Gottwald, Husák,…), ale pravdu mali Bernstein, Kautsky (Šrobár, Brandt, Schmidt,…).
Gorkij, Bogdanov, Lenin
Bogdanov (vlastným menom Malinovskij)  napísal  knihu Tektológia – všeobecná organizačná veda (z gréckeho tekein, čo znamená skladať prvky spolu), čo je inak veda o stavbe zložitejších útvarov. V roku 1911 vychádza prvý diel a kompletné tri diely vyšli v rokoch 1925 – 1929. Bogdanov sa po revolúcii stal riaditeľom Ústavu transfúzie krvi a pri experimentoch na sebe v roku 1928 zomrel. Stalin jeho dielo spoľahlivo zatĺkol, jednak z nevedomosti a asi si pamätal, že Bogdanova kritizoval aj Lenin. Gorkij, ktorý sa ho mohol zastať, a ktorý sa po krátkej emigrácii vrátil do Ruska a robil až do svojho zavraždenia (ako aj jeho syna Peškova) štafáž Stalinovi, si už naň asi nespomenul. Inak Gorkij písal od jari 1917 do júla 1918 v novinách Novaja žizň Nečasové úvahy, v ktorých podroboval boľševikov neľútostnej kritike, takže nečudo, že boli zastavené.
Dnes vieme, že Tektológia bola predchodcom toho čo sa dnes volá Teória systémov. Boli v nej obsiahnuté princípy a metódy, ktoré potom vznikli v kybernetike. Ako hovorí Hegel, história je nakoniec posledný súd. V roku 1995 vychádza preklad Bogdanova v angličtine a Bogdanov je dnes po sedemdesiatich rokoch šlágrom webových stránok o systémových vedách. Čo Lenina najviac rozčuľovalo, bola odvaha Bogdanova aplikovať kybernetické princípy v riadení štátu a spoločnosti. Bogdanov má veľmi podobný názor na riadenie štátu ako Ampér. Tento ešte v roku 1834 definoval politiku ako vedu o riadení štátu, pričom v mnohom anticipoval systémový prístup ku riešeniu problémov a rozhodovaniu. Aby svoje názory spropagoval, napísal vedecko-fantatické romány Červená planéta a Inžinier Menni (je to o globálnych problémoch na Marse, kde tamojšia vyspelá civilizácia hľadá svoju záchranu).
Súd dejín a heglova dialektika dejín, čiže to čo sa nazývalo historický materializmus je nemilosrdný: 83 rokov po VOSR je Rusko politicky tam, kde bolo v roku 1905 v čase Stolypinových reforiem. Hrubý domáci produkt Ruska je v absolútnej hodnote menší ako vo Fínsku. Ako povedal Čingiz Ajtmatov na prvom perestrojkovom všeľudovom zjazde sovietov niekedy pred 10-mi rokmi, skutočný socializmus, o ktorom ste mi vyše 70 rokov hovorili, väčšinou pod vedením ”revizionistických socdemákov” vybudovali v krajinách západnej Európy. A to aj, alebo najmä preto, že ako veľakrát, heglovský ”duch dejín” dal prednosť revolučnej netrpezlivosti pred evolúciou, ničeniu a vojne pred budovaním. Bogdanovove idey asi príliš predbehli dobu, a aj preto jeho kybernetické myšlienky sa súčasníkom naozaj zdali ako z Marsu. Ale za to Bogdanov istotne nemohol.
G. B. Shaw a H. G. Wells
Na prelome storočí sa o socializme viedli veľké diskusie. Prispel k nim aj známy spisovateľ H. G. Wells. V knižke New worlds for old z roku 1908, napísal o socializme ako o revolučnom (marxovskom), administratívnom (fabiánskom) a konštruktívnom (jeho vlastný náhľad ako budovať socialistickú spoločnosť). Wells, hoci uznáva vedecký prínos Marxa, veľmi jasne vidí praktické ťažkosti realizácie jeho ideí. Wells chápe socializmus ako kolektívne sebauvedomenie ľudstva na báze humánnosti. Veľmi zaujímavé sú jeho myšlienky o slobode prejavu a o osobnej slobode vôbec, ako o absolútne nevyhnutnej podmienke. Úplne súčasne znejú jeho slová o univerzálnosti informácie a znalostí ako o základe civilizovanej spoločnosti. Socializmus ako koncepcia civilizovaného života musí byť neustále obohacovaná výsledkami vedy, umenia a praktickej činnosti. Politické reformy sa musia robiť na vedeckom základe. Za veľmi dôležitú oblasť pokladá vzdelanie a výchovu.
G. B. Shaw predstavuje svoje myšlienky o politike a socializme v knihe Politika pre každého, ktorú dopísal v roku 1944 a ktorá vyšla v českom preklade v roku 1947. Kniha je plná svojských originálnych myšlienok. Shaw, ktorý ako jeden z aktívnych členov fabiánskej spoločnosti, videl negatíva kapitalizmu veľmi jasne a kriticky, až sarkasticky o nich píše, avšak nepochybuje o jednom: o demokracii.
Všetky tieto informácie boli na počiatku storočia, aj po októbrovej revolúcii známe. Revolucionári mali možnosť voľby. Šmeralovci, budúci gottwaldovci sa prihlásili k boľševizmu a ďalších dvadsať rokov ako okrajová parlamentná strana sa vyhrážali, že vykrútia buržoázii krk, ako sa to, podľa vlastného priznania, naučili v Moskve. Druhá časť, sociálni demokrati, vyhrali voľby a aj boj o Lidový dům a boli počas celej československej predmníchovskej republiky jednou z vedúcich koaličných strán. Títo ”pravicoví reformisti” (podľa dejín rob. hnutia) vytvorili v medzivojnovom období ostrov demokracie a relatívneho blahobytu v strednej Európe. Légie, ktoré sa 40 rokov nemohli spomenúť, vyhnali zo Slovenska Bélu Kuna a zabezpečili dvom miliónom Slovákom štart do 20. storočia v rámci ČSR. Moderná ľavicová strana na súčasnom Slovensku musí mať svoj background v týchto ”revizionistoch a oportunistoch”, vo Vavrovi Šrobárovi a nie v KSČ. To však neznamená zahodiť všetky pokrokové robotnícke tradície. Pri oprašovaní treba povedať, že použijeme bernsteinovsku prachovku, a nie kosák a kladivo. Taká by mala byť pozícia ľavicovej strany, členky Socialistickej internacionály.
To všetko je minulosť. Minulosť nesmierne poučná aj pre mladých ľavičiarov, pretože väčšina z nich je odchovaná na szmáckom a nie na socdemácjom mlieku.
Informačná spoločnosť, zložitosť, anarchia
Možno sa tento nadpis niekomu zdá čudný, ale to len na prvý pohľad. H. G. Wells v spomínanej knihe má zaujímavú kapitolku o anarchizme. Hovorí o dvoch smeroch anarchizmu. Nemá na mysli ten povrchne videný anarchizmus s bombami a atentátmi. Píše o tzv. nie politickom anarchizme, ktorý spája s menom L. Tolstého, ktorý nie je spojený s násilím. O takomto anarchizme hovorí ako o našom sne a socializmus je príprava naň. O podobnom anarchizme hovorí aj Noam Chomsky (Anarchism, Marxism and Hope for the Future). Podobne ako Wells hovorí, že je veľký rozdiel medzi všeobecným chápaním anarchizmu ako násilných akcií, chaosom, bombami ap. a základnými ideami, ktoré majú svoj pôvod už v staroveku, taoizme a napr. v ideách Davida Huma. V jeho Princípoch vládnutia, kde vyjadruje veľké prekvapenie, že ľudia sú ochotní podporovať vládcov. Aj Bakunin vyjadruje veľké obavy nad možnou vládou červenej byrokracie, ktorá môže byť najhoršou tyraniou. Dnes vieme, že mal pravdu, pretože už prvé sovietske vlády neboli nič inšie. Aby sme sa vyhli slovu anarchizmus, môžeme skôr hovoriť o liberálnom socializme a o občianskej spoločnosti.
Pojmy ako zložitosť (complexity), chaos, samoorganizácia, vznik (emergence), sú v súčasnosti v rôznych vedných oblastiach, ale aj vo vedecko - populárnych esejách veľmi často používané. Čo ešte viac priam bije do očí je neadekvátne používanie týchto pojmov. Na WWW môžeme nájsť obrovské množstvo rôznych "centier" pre výskum zložitých systémov (complex systems). Pojem zložitosti, zložitých systémov a ich riadenia je ústredným kybernetickým pojmom. Nie nadarmo sa kybernetika jednoducho definuje ako veda o riadení zložitých systémov. W. R. Ashby v svojej knihe "Kybernetika", predstavuje koncept systému ako ústredného pojmu modernej vedy.
Veľa vyššie uvedených problémov je zapríčinených nejasnosťou, alebo dokonca absenciou strategických smerov ďalšieho rozvoja. Čo najviac prekvapuje, je najmä nepochopenie vedy a vzdelávania vo všeobecnosti a v oblasti informatiky a informatizácie (ako procesu uplatnenia informatiky vo všetkých odvetviach) zvlášť. Neuveriteľná produktivita práce v poľnohospodárstve a priemysle sa dosahuje najmä a predovšetkým využitím neustále a v rýchlom tempe sa inovujúcich informačných a telekomunikačných technológií a umožňuje väčšine ľudí, v USA dvom tretinám, pracovať vo sfére služieb.
Zlyhanie Slovenska v neschopnosti vytvoriť novú kyberokratickú spoločnosť bude do značnej miery aj zlyhaním inteligencie. Rozhodujúce slovo však musí povedať vláda, napr. tým, že vytvorí národný program informatizácie (s príslušným finančným zabezpečením) ako absolútne prvotný cieľ ďalšieho rozvoja celej spoločnosti.
Moderná mladá ľavica je tou silou, ktorá takúto spoločnosť môže perspektívne vytvoriť. Musí však presadiť absolútne základné priority:
1.	Vytvorenie vzdelanostnej informačnej spoločnosti spojenej s radikálnym rozvojom školstva a vedy.
2.	Vytvorenie samosprávnej demokratickej spoločnosti.

16.	Tektológia
V apríli roku 1908 sa na ostrove Capri zišla zaujímavá partia. Maxim Gorkij, v tom čase už svetoznámy spisovateľ, chcel zmieriť Lenina s Bogdanovom. Kto to vôbec bol ten Bogdanov? Lekár, biológ, filozof, politik, spisovateľ, dnes možno povedať, že vedec svetového formátu. Ale nenarodil sa v správnej dobe. Dovolil si, súc ovplyvnený fyzikom Machom, napísať filozofické dielo Empiriomonizmus a to nemal urobiť. Ako píše známy sovietsky filozof E. Ilienkov, Lenin sa po preštudovaní tejto knihy ”náramne rozhneval a rozzúril”. Pokúsil sa mu priateľsky, ovládajúc hnev, ústne aj písomne vtĺcť do hlavy, kam, prečo a ako ho jeho samorastlá ”empiriomonistická” logika odvádza bokom od hlavných ciest revolučného marxizmu (citované podľa Ilienkova: Dialektika konkrétneho a abstraktného, Pravda, 1985). To všetko pre jednu knihu. Bogdanov si to odniesol najmä v jednej z nemnohých Leninových súvislých knižiek o filozofii Materializmus a empiriokriticizmus, kde bol predmetom Leninovej zdrvujúcej kritiky. (Tento muž, o ktorom sa deti v škôlke učili, aký to bol dobrý ujo s čiapkou, znamenal podľa slov ruského historika, generála Volkogonova, začiatok teroru v Rusku. Áno. Lenin – začiatok teroru, tak nazval Volkogonov posledný diel svojej trilógie o Stalinovi, Trockom a Leninovi. Kým v prvom dieli ešte stavia Lenina ako protiklad Stalina, už v závere dielu o Trockom smutne píše o jakobínstve vodcov ruskej revolúcie na čele s Vladimírom Iľjičom. Volkogonov, ktorý ako prvý historik sa dostal ku tajným archívom, vie o čom hovorí. Lenin, tento podľa všetkého veľmi zlostný muž, s obľubou fabrikoval polemiky so skutočnými, alebo virtuálnymi nepriateľmi. Keby bolo ostalo len pri literatúre; v praxi však takýto ”bojovný” prístup znamenal prvé koncentračné tábory a ”plošnyje rasstrely” už v roku 1918.)
Bogdanov (vlastným menom Malinovskij) však napísal aj knihu Tektológia – všeobecná organizačná veda (z gréckeho tekein, čo znamená skladať prvky spolu), čo je inak veda o stavbe zložitejších útvarov. V roku 1911 vychádza prvý diel a kompletné tri diely vyšli v rokoch 1925 – 1929. Bogdanov sa po revolúcii stal riaditeľom Ústavu transfúzie krvi a pri experimentoch na sebe v roku 1928 zomrel. Stalin jeho dielo spoľahlivo zatĺkol, jednak z nevedomosti a asi si pamätal, že Bogdanova kritizoval aj Lenin. Gorkij, ktorý sa ho mohol zastať, a ktorý sa po krátkej emigrácii vrátil do Ruska a robil až do svojho zavraždenia (ako aj jeho syna Peškova) štafáž Stalinovi, si už naň asi nespomenul. Inak Gorkij písal od jari 1917 do júla 1918 v novinách Novaja žizň Nečasové úvahy, v ktorých podroboval boľševikov neľútostnej kritike, takže nečudo, že boli zastavené.
Dnes vieme, že Tektológia bola predchodcom toho čo sa dnes volá Teória systémov. Boli v nej obsiahnuté princípy a metódy, ktoré potom vznikli v kybernetike. Ako hovorí Hegel história je nakoniec posledný súd (parafráza na Ilienkova, ktorý hovorí, pravdaže v roku 1960, že pravdu mal Lenin a nie Bogdanov). V roku 1984 vychádza najprv neúplný a v roku 1995 kompletný preklad Bogdanova v angličtine a Bogdanov je dnes po sedemdesiatich rokoch šlágrom webových stránok o systémových vedách. Čo Lenina najviac rozčuľovalo, bola odvaha Bogdanova aplikovať kybernetické princípy v riadení štátu a spoločnosti. Bogdanov má veľmi podobný názor na riadenie štátu ako Ampér. Tento ešte v roku 1834 definoval kybernetiku a potom aj politiku ako vedu o riadení štátu, pričom v mnohom anticipoval systémový prístup ku riešeniu problémov a rozhodovaniu. Aby svoje názory spropagoval, napísal Bogdanov vedecko-fantatické romány Červená planéta a Inžinier Menni (je to o globálnych problémoch na Marse, kde tamojšia vyspelá civilizácia hľadá svoju záchranu, ).
Bogdanov, zložitosť a tektológia
Pojmy ako zložitosť (complexity), chaos, samoorganizácia, vznik (emergence), sú v súčasnosti v rôznych vedných oblastiach, ale aj vo vedecko - populárnych esejach veľmi často používané. Pojem zložitosti, zložitých systémov a ich riadenia je ústredným kybernetickým pojmom. Nie nadarmo sa kybernetika jednoducho definuje ako veda o riadení zložitých systémov. W. R. Ashby v svojej knihe "Kybernetika", predstavuje koncept systému ako ústredného pojmu modernej vedy. V úvodnej kapitole Ashby píše: "Veda dnes stojí na akomsi rázcestí. Dve storočia sa skúmali systémy, ktoré sú pomerne jednoduché, lebo môžu byť rozčlenené na jednotlivé zložky. Že sa po stáročia uznávala taká dogma ako "meňte činitele jeden po druhom", ukazuje, že sa vedci zaoberali v podstate skúmaním takých systémov, ktoré túto metódu umožňovali; v zložitejších systémoch sa však táto metóda nedá často zásadne vôbec použiť."
Systém je zložitý, ak je ho možno opísať množstvom rôznych spôsobov, z ktorých každý korešponduje s iným subsystémom. Zložitosť je po latinsky complexus, čo znamená zvinutý, skrútený spolu. To znamená, že takýto systém musí mať viac prvkov a tie musia byť nejakým spôsobom spojené tak, že je ich ťažko oddeliť. To je skrytá duálna vlastnosť častí, ktoré na jednej strane chápeme ako rozdielne a na druhej strane ako spojené. Z toho vyplýva, že skutočne zložitý systém nemožno analyzovať ako množinu nezávislých častí bez nebezpečia zničenia systému. Obidva krajné prístupy, redukcionizmus a holizmus, nevedú ku cieľu. Potrebujeme prístup, ktorý využíva obidva prístupy. Jednou z možných ciest je chápanie zložitého systému ako siete (network).
Práve Bogdanov vo svojej tektológii prostredníctvom pojmu organizácia veľmi dobre chápal pojem zložitosti. Tri základné princípy Bogdanova sú: stabilita (v zmysle dynamickej rovnováhy), ekonómia (každý systém sa vyvíja optimálne, ak spotrebuje minimum energie a má ju možnosť akumulovať) a organizácia, ktorá je spojená s riadením systému. Pri analýze Bogdanovovho diela sú dokonca použité myšlienky, ktoré sú dnes obsahom teórie chaosu a riadenia chaotických systémov. Aj keď sa to môže zdať až trochu neuveriteľné, Bogdanov hovorí o globálnych ekologických (asi pod vplyvom Vernadského) a ekonomických problémoch, predpovedá (v dvadsiatych rokoch 20.-ho storočia) vo svojich vedecko-fantastických románoch jadrové zbrane a ”obrovské” počítacie stroje.
Najväčším hriechom však bola Bogdanovova snaha aplikovať tektológiu v politike. Podstata jeho pozície, podobne ako Gorkého a menševikov, bola nasledovná: Február 1917 nastolil v Rusku demokratický režim a tento vyriešil hlavný problém Ruska z roku 1905 a tu sa treba zastaviť. Proletariát Ruska je nielen málopočetný a slabý, ale aj nekultúrny a nevzdelaný. Takže všetky reči o uchopení moci a jej využití na vybudovanie socializmu sú utopické a nereálne. Moc treba ponechať dočasnej vláde Kerenského a starať sa o rast výrobných síl a nasmerovanie krajiny na cestu vedecko-technického pokroku. Proletariát zatiaľ musí kultúrne rásť, musí si osvojovať vedu a techniku. Vtedy a nie skôr bude možno vážne hovoriť o socializme. Zatiaľ je iba jediná cesta – kapitalizmus, ktorý bude zodpovedať všetkým nevyhnutným kritériám: minimum protirečení, maximum stability a ekonómie. No, uznajte, mohol Bogdanov s takýmito názormi obstáť pred Vladimírom Iljičom? Urobil to, čo v danej situácii pokladal za najrozumnejšie: venoval sa svojej lekárskej vede a dokončeniu a vydaniu knihy, čo sa mu podarilo. Dnes vieme, že urobil asi dobre. Ostala po ňom Tektológia, ktorá mu, hoci opozdene, zabezpečila pozitívne miesto vo vede a v dejinách. Čo ostalo po Leninovi, to si musia zhodnotiť Rusi. Možno by ako prvý krok mohli znovu vydať Bogdanovovu Tektológiu (ak to už neurobili).
Pre nás všetkých, najmä kybernetikov, ale aj pre ľavicu a aj pravicu v politike, je Bogdanov inšpiratívny tým, že navrhuje pre problémy zložitosti neideologické, skôr technokratické organizačné riešenia evolučného typu, vychádzajúce z jeho vyššie uvedených princípov.

17.	Niekoľko poznámok na záver
Pre nás môže byť zaujímavé spájanie postmoderny s informačnou spoločnosťou, zložitosťou a chaosom. Ako sme už uviedli, podľa všetkého ide asi len o rôzne metafory, aj keď isté racionálne zrnko tam môže byť. Stále platí, že medzi filozofmi a technikmi, a vôbec ľuďmi zo spoločenských a technických a prírodných vied je dosť veľká priepasť. Práve to generuje neodôvodnené extrapolácie na sociálne, ekonomické a politické systémy. Všetky umelé zložité systémy, ktoré urobili vedci a inžinieri sú urobené-skonštruované úplne deterministicky, napr. kozmické lode, lietadlá, jadrové reaktory. A je to tak asi správne. Veď kto by si sadol do lietadla ako zložitého systému, ktorý pracuje na hrane chaosu (edge on chaos, jeden z módnych výrazov činnosti zložitého systému alebo ďalšia pekná metafora) a ktoré by pri malej zmene parametrov (viď butterfly effect - efekt motýlích krídiel) upadol do nejakého atraktora, čiže inak povedané by zhavaroval. Na druhej strane zložité systémy, teda najmä štáty, riadia politici, o ktorých vedci (najmä tí technickí) majú väčšinou predstavu ako o mŕtvych psoch (ako sa svojho času vyslovil Marx o vzťahu súčasníkov ku Hegelovi). Autor má skúsenosť z diskusného klubu Principia Cybernetica, kde na poznámku o previazanosti kybernetiky a politiky jeden vážený pán odpovedal, že z pohľadu vedcov je politika veľmi pochybná a nedôstojná činnosť pre človeka.
Aj keď takéto názory môžu viesť do izolácie, sú do značnej miery opodstatnené najmä v transformujúcich sa krajinách strednej a východnej Európy. Celý prechod od spoločnosti reálneho socializmu ku kapitalizmu je poznačený ideologizmami, ktoré však majú pevnú ekonomickú podstatu do tej miery, že mechanizmy demokracie, ktoré relatívne blahodarne fungujú vo vyspelých západných demokraciách, pôsobia skôr ako karikatúra demokracie. K tomu, čo bolo napísané v esejach o kybernetike, politike a politológii, je načim povedať niečo viac. Je desať rokov po zamatovej revolúcii, neholúcii, prevrate, dejinnej udalosti, ktorá od základu zmenila naše životy. Vyrojilo sa nesmierne množstvo nových "talentov", supernov okamihu. Avšak ten, kto nebol ani "úsekovým dôverníkom", ten len ťažko môže byť zo dňa na deň novodobým ministrom. Preto aj väčšina tzv. revolucionárov (prezentovaná najmä kádrami VPN) bola len motýľmi okamihu. Ich krátky nádherný let skončil v popole všedných dní. V revolúcii býva vždy jasný nepriateľ, no tu ho akosi nebolo. Hlavné útoky boli smerované na bližšie nešpecifikovaný "komunizmus", na útoky na náboženskú slobodu (tieto boli čiastočne racionálne, hoci kopa ľudí sa nijako netajila náboženským presvedčením), na päťdesiate roky, ktoré však odsudzovali viacmenej všetci. Veľmi rýchlo, po niekoľkých mesiacoch, sa bolo načim vrátiť do, teraz už kapitalistickej, reality. Napodiv sa rýchlo ukázalo, že praktické problémy riadenia sú tie isté ako predtým, nie sú ideologické. A to bola aj začiatok labutej piesne rýchlokvasených funkcionárov. Návrat do reality však títo hodnotili ako návrat "komunistov", hoci už nastupujú aj mladšie generácie.
Aby bolo jasné; autor týchto riadkov nepochybuje o dôležitosti vývojového zlomu v roku 1989, ktorý priniesol slobodu a demokraciu. Ten však bol implementovaný najmä zvonku ako výsledok rokovaní Gorbačova, ktorého úloha je, zdá sa, dodnes nedocenená. Je to veľká príležitosť najmä pre študentov, doktorandov, mladých schopných asistentov, ale aj pre každého kto je schopný otvoril; sa svet. Vďaka tomu schopnejšie pracoviská s pomocou zahraničných grantov napredujú a napr. vysoké školy zdvojnásobili počet študentov. Tento fakt všetky vlády surovo zneužívajú. Načim však hodnotiť dnešok. A to v celkovom kontexte, nielen z pohľadu školstva. Faktom však ostáva, že za desať rokov sa okrem globálnych optimistických výhľadov len ťažko môžeme niečím chváliť. Najviac prekvapuje fakt, že tí ktorí určovali vektory politiky hneď na začiatku po prevrate, nechcú zobrať zodpovednosť za ďalší vývoj a stále opakujú tie isté chyby. Veď kde sa zrodil novodobý "spasiteľ", ak nie v útrobách VPN. Veď všetci priznávajú, že pre úspech vo voľbách v roku 1990 museli zaradiť na kandidátku väčšinu komunistov, lebo volebný výsledok bol neistý. Prečo kritizujú národ, že nie je vyspelý, keď, neuveriteľne, v prvých voľbách, niekoľko mesiacov po prevrate volilo 30% ľudí VPN a 20% KDH a KSS len niečo viac ako 13%. Kto premrhal tento politický kapitál, kto pripravil pôdu pre nástup primitívnej vlny privatizujúcej chamrade, ktorá doviedla tento štát na pokraj krachu. Po obrovskom vzopätí voličov v roku 1998, sa však opakujú až neuveriteľné primitívne chyby intelektualizujúcich politikov na jednej strane, ako aj tzv. aparátnických "pragmatikov" z bývalého režimu (v úvodzovkách preto, lebo pragmatizmus je vo svojej podstate pozitívna filozofia, ktorá s tzv. "pragmatizmom" nemá nič spoločné) na strane druhej, ktorí ako by chceli dokázať, že všetko sa dá pokaziť. Táto druhá vrstva si zasluhuje pozornosť. Ide o bývalých funkcionárov najmú bývalého SZM. Kým u príslušníkov staršej generácie a aj u časti neuspokojenej generácia, ktorá sa snažila angažovať vo VPN bolo možno predpokladať aj nejaké ideály, prevažná časť vrstvy bývalých szmákov, ktorá vytvára značnú časť dnešných manažérov, podnikateľov a poradcov, ich nemá žiadne.
Zvlášť hanebný je postoj vlády a parlamentu ku školstvu. Namiesto vypracovania a realizovania novej modernej koncepcie vzdelanostnej spoločnosti, ktorá je perspektívne jedinou cestou ďalšieho pokroku, sme svedkami falošných symfónii nátlakových privatizujúcich skupín, ktoré cez rôzne inštitúty poradcov a cez dosadzovanie privatizérov do predstavenstiev a dozorných rád najmä štátnych monopolov fakticky ovládajú činnosť nie celkom kvalifikovanej vlády.
Prišiel asi čas napísať nanovo "Veľkú parabolu", ktorú napísal v roku 1823 Charles Fourier. Pre čitateľa, ktorý nie je zoznámený s myšlienkami tohto utopického socialistu, uvedieme niekoľko citátov:
"Predpokladajme, že Francúzsko stratí razom svojich päťdesiat najlepších fyzikov, svojich päťdesiat najlepších chemikov, svojich päťdesiat najlepších fyziológov, svojich päťdesiat najlepších matematikov", atď., spomeňme ďalej ešte básnikov, strojárov, lekárov, baníkov, námorníkov, ap. "Títo ľudia sú najdôležitejší výrobcovia vo Francúzsku, lebo vytvárajú najdôležitejšie výrobky, oni riadia práce, ktoré sú pre národ najužitočnejšie, lebo pracujú vo vedách, v umeniach a výrobách a sú skutočným výkvetom francúzskej spoločnosti; ...keby ich národ stratil stal by sa telom bez duše....Francúzsko by potrebovalo najmenej jednu generáciu aby napravilo toto nešťastie, lebo ľudia, ktorí vynikajú vo veciach všeobecne prospešných, sú skutočnými výnimkami a príroda neplytvá výnimkami, zvlášť nie výnimkami tohto druhu.
Prejdime k druhému predpokladu. Pripusťme, že Francúzsko by si zachovalo všetkých ľudí, ktorí vynikajú vo vedách, umeniach a výrobách, ale že by ho postihlo nešťastie, že by toho istého dňa stratilo Monsieura, kráľovho brata, vojvodu de Berry, vojvodu Orleánskeho, .... Že by stratilo všetkých vysokých hodnostárov kráľovského dvora, všetkých ministrov, všetkých maršalov, všetkých kardinálov, arcibiskupov, biskupov, generálnych vikárov a kanonikov, všetkých prefektov a podprefektov, všetkých úradníkov na ministerstvách a desaťtisíc statkárov, ktorí si žijú ako šľachtici.
Táto nehoda by Francúzov iste zarmútila, lebo sú to dobráci a nevedeli by sa ľahostajne dívať na náhlu stratu takého veľkého počtu svojich krajanov. Ale strata tridsaťtisíc osôb, považovaných za najdôležitejších v štáte, spôsobila by im žiaľ z dôvodov čisto citových, avšak nevyplynulo by z nej žiadne politické zlo pre štát.
To predovšetkým preto, že tieto uprázdnené miesta by sa dali veľmi ľahko zaplniť... Blaho Francúzska sa môže zvýšiť len v dôsledku pokroku vied, umení a výroby. Ale princovia, vysokí korunní hodnostári, biskupi, maršali, ...ničím neprispievajú k pokroku vied, umení a výroby; nielenže k nemu neprispievajú, ba naopak, iba mu prekážajú, pretože sa snažia udržiavať svoj vplyv. Nevyhnutne škodia blahobytu národa, pretože pripravujú vedcov, umelcov a výrobcov o najvyššiu úctu, ktorá im právom patrí; škodia vlasti tým, že odnímajú z daní, ktoré platí národ, každoročne sumu tristo až štyristo miliónov pod titulom platov, penzií, odmien, odškodnení, atď. ako odmenu za svoju prácu, hoci k blahobytu ničím neprispievajú.
Tieto predpoklady jasne ukazujú najdôležitejšiu skutočnosť v súčasnej politike: stavajú do svetla fakt, ktorý zistíme v plnom jeho rozsahu jedným pohľadom. Jasne dokazujú, hoci aj nepriamo, že spoločenský poriadok je veľmi nedokonalý, že ľudia sa ešte dávajú vykorisťovať násilím a lesťou a že ľudské plemeno (ak sa vyjadrujeme rečou politickou) ešte stále sa topí v nemravnosti."
Lepšiu diagnózu pre súčasnú spoločnosť len ťažko možno vymyslieť. Isteže sa niektorí aj ironicky, ba aj sarkasticky pousmejú. To však pokoj do spoločnosti a pokrok neprinesie. Tým viac je úlohou akademickej a vedeckej komunity, najmä strednej generácie akademických, vedeckých funkcionárov a najmä študentov nájsť si cesty pre vstup do rozhodovacích procesov, teda do politiky. Zvlášť prekvapuje úplná nehybnosť a až politická negramotnosť u študentov, ktorí boli v západnej Európe na konci 60-tych rokov určujúcou, revolučnou silou spoločnosti. Vedecká akademická komunita by mala byť najväčším kritikom (v popperovskom slova zmysle) vlády, parlamentu, štátnych úradníkov všetkých stupňov a najmä novodobej vrstvy tzv. manažérov súkromných aj štátnych spoločností. Sú to práve tieto objekty či subjekty, ktoré ako novodobí bourbonovci dennodenne dokazujú, že na nič nezabudli a nič sa nenaučili. Sú to vláda, parlament, úradníci a manažéri, ktorí nás každodenne presviedčajú, že na školstvo a zdravotníctvo nemôžu dať viac peňazí. To, že ich nezmyselne pumpujú do zaostalých podnikov a bánk, lebo za desať rokov neboli ich schopní reštrukturalizovať, že neboli schopní urobiť aspoň priemernú legislatívu, že organizovaný zločin preniká do celej spoločnosti, atď., atď., za to občania asi nemôžu. Môžu však a to aj akademici, vedci a študenti za takú vládu, aká vládne. A to by mal byť dobrý dôvod nebyť apolitický.
Veľa vyššie uvedených problémov je zapríčinených nejasnosťou, alebo dokonca absenciou strategických smerov ďalšieho rozvoja. Čo najviac prekvapuje, je najmä nepochopenie vedy a vzdelávania vo všeobecnosti a v oblasti informatiky a informatizácie (ako procesu uplatnenia informatiky vo všetkých odvetviach) zvlášť. Zdá sa, že najmä technokratickí manažéri žijú ešte stále v ére dymiacich komínov, v ére dosahovania rekordných objemov a počtu kusov, jednoducho v industriálnej spoločnosti. Dnešná doba však už nie je dobou, kde dominuje General Motors, ale Microsoft, kde hlavnou hybnou silou nie je energia (hoci sú s ňou problémy) a sila, ale vedomosti a najmä informatické zručnosti. Neuveriteľná produktivita práce v poľnohospodárstve a priemysle sa dosahuje najmä a predovšetkým využitím neustále a v rýchlom tempe sa inovujúcich informačných a telekomunikačných technológií a umožňuje väčšine ľudí, v USA dvom tretinám, pracovať v sfére služieb.
Práve v tejto krízovej situácii načim investovať to málo peňazí do vzdelania a nie do betónu, asfaltu a tunelov a to či skutočných, alebo virtuálnych. Asi to presahuje moje chápanie, ale ako môže byť problém zohnať pol miliardy napr. na učiteľské platy, keď na "vodné diela" (už ten narcistický názov hovorí veľa, predtým sa to volalo priehrada) ap. sa dodatočne niekoľkokrát "dofinancuváva" niekoľko miliárd. Keď môže byť rozpočet 190 miliárd, prečo nemôže byť jednorázovo 200 miliárd, pričom by napr. išlo účelovo po päť miliárd do školstva a do zdravotníctva. Kto rozhoduje o tom, že treba "zachrániť" nejakú nie veľkú súkromnú banku a dať tam dajaké miliardy zo štátneho rozpočtu. Koľko klientov má táto banka v porovnaní s takou bankou ako je školstvo. Je táto banka prednejšia ako hocijaká škola? Prečo dávať nejakej banke štátne peniaze, keď táto si postavila "sídlo" za nejakú miliardu. Kto rozhoduje o týchto tzv. prioritách? Kto rozhodol o stavbách všetkých týchto bánk? Do značnej miery štát, veď v mnohých týchto "inštitúciách" má rozhodujúce slovo. Kto "daroval" štátne monopoly ako sú telekomunikácie, plynovody, elektrárne, sporiteľne, poisťovne ap. "štátnym kapitalistom", ktorí si bez nejakého začervenania dávajú dvadsať, možno aj viacnásobok priemerného platu. Kto im podpisuje platové dekréty? Kto určuje, že kapacity prenosových kanálov štátnych monopolov postavených za peniaze daňových poplatníkov, ktoré sú do veľkej miery nevyužité, sa nedajú využiť pre školy pre internetovské služby? Kto im dovoľuje "sponzorovať" zo štátnych peňazí akýsi údajne vrcholový šport, na ktorý chodí menej ľudí ako na futbal na nejakej dedine.
Svoje slovo by mali, alebo aspoň mohli povedať intelektuáli, najmä filozofovia, ale aj sociológovia, politológovia ako aj iní "...lógovia". O informačnej spoločnosti sa na Slovensku skoro vôbec nehovorí a nepíše. Zato delegácia spolku spisovateľov ide "obdivovať" vodné dielo, ktoré bude navždy slovenské. Táto inteligencia však nič nepíše a nejde obdivovať "stavby" informačnej spoločnosti, nanajvýš ak píše o internete možno ako o novodobej zbrani amerického imperializmu. Umelá inteligencia, kybernetika sú, zdá sa, "terra incognita". O týchto vedných oblastiach sa skoro nič nehovorí na stredných a základných školách. V našej tlači som ešte nenarazil napr., na memetiku (memetics), vednú oblasť zaoberajúcu sa tzv. mémami (analógia génov v spoločnosti, kultúre, ekonomike, ap.). Pritom je to neobyčajne dynamicky sa rozvíjajúca sa oblasť komplexných adaptívnych evolučných systémov. Konajú sa rozsiahle výskumy v pedagogike a vzdelávaní z pohľadu komplexných adaptívnych systémov; univerzita samotná sa chápe ako zložitý evolučný samoorganizujúci sa systém. Na základe analýz sa predpokladajú fundamentálne a aj rozsiahle zmeny v štruktúrach ako aj v riadení univerzít. Prevládajúca lineárna hierarchická štruktúra riadenia je dnes zastaralá; dnešné riadiace štruktúry sú sieťové. Ako bude napr., reagovať mladší príslušník strednej generácie starších profesorov a docentov na fakt, že nejaký študent, ktorý si stiahol verejné multimediálne prednášky z niektorej špičkovej univerzity, napr. nositeľa Nobelovej ceny a bude ho s nimi konfrontovať?
Neznalosť postmodernistických trendov, do ktorých môžeme zahrnúť aj vytvárajúcu sa informačnú spoločnosť, priam fantastické množstvo a pluralita informácií, mienok, názorov, prístupov, algoritmov a metód, zvládnutie každodenných praktík používania a využívania informačno-komunikačných technológií nielen pre svoju odbornú činnosť, ale aj ako prostriedok občianskej angažovanosti (napr. vyváranie rôznych záujmových, diskusných a aj politických klubov a zoskupení); to všetko sú dnes bariéry ešte napoly rurálnej slovenskej spoločnosti. Len v takej spoločnosti aj vysokoškolsky vzdelaní ľudia stále upierajú svoje nádeje na príchod nejakého nového potulného pozemského "spasiteľa", nekriticky zveličujú úlohu štátu, odborov, strán, či iných spolkov. Ale to je veľmi často len póza na zakrytie svojich nedostatkov, alebo aj neschopnosti zakryť neschopnosť tvorivej činnosti vo vlastnom odbore. V takejto spoločnosti ľudia veria na zaručené recepty pseudoodborníkov, na parapsychologické javy (to neznamená, že sa veda tým nemá zaoberať), na zázračných liečiteľov, na existenciu celosvetových sprisahaní. V takejto spoločnosti je na jednej strane vládnuť veľmi ťažko (pre tých, ktorí to myslia aspoň trochu poctivo), no na druhej strane, najmä v istých časových intervaloch, veľmi ľahko, pretože manipulácia moci nenaráža skoro na žiadny odpor. Ale to už dávno vieme, že každý národ má takú vládu akú si zaslúži.
Pokračovanie poznámok na záver
Poznámky na záver boli napísané pred štyrmi rokmi. Teraz po ďalších voľbách je aktuálne v týchto poznámkach pokračovať. Načim povedať, že situácia sa vo všeobecnosti evolučne posunula a napríklad v informatike sme ďalej ako pred štyrmi rokmi. Slovenská akademická sieť (SANET 2) je dnes na európskej úrovni, aj keď s patričným ”dopravným oneskorením”, napríklad za Čechmi o päť rokov. Dôležitý je však vektor pohybu a ten aj keď nie je optimálne nasmerovaný, jeho priemet do želaného smeru je značný.
Avšak prvé úvahy po voľbách, napríklad pri zostavovaní rozpočtu, vyvolávajú dojem, že ako tí bourbonovci, naši staronoví vládcovia zase sa nič nenaučili a na nič nezabudli; aspoň čo sa týka školstva a vedy. Pri škrtaní výdavkov je na prvom mieste školstvo. Znova sa opakuje ten istý scenár: vzdelanie je len dobrá značka v predvolebnom boji; po voľbách treba učiteľom priškrtiť paru. Veď aj tak veľa toho nenarobia, sú to samé ženy a majú do bludu prázdnin. To sú obvyklé rádoby ”vtipné” argumenty. Nakoniec učitelia sa aj tak neozvú.
Nejde však o učiteľov, vedcov a ich platy. Za uvedenými argumentmi a reálnou politikou vlády sa skrýva absolútne nepochopenia úlohy vzdelania v spoločnosti, bohorovnosť osem až pätnásť percentných strán, ktorá každá sama o sebe nič neznamená. Práve nevyužitie príležitosti koalície ako celku, ktorej voliči bola veľká väčšina učiteľov a vedcov, dať na prvé miesto školstvo a vzdelanie ako najlepšiu a najefektívnejšiu investíciu do budúcnosti, svedčí o korytovej účelovosti koalície. Premiér, za ktorého mesiac pred voľbami by nikto nedal ani deravý groš, je dnes vplyvom súhrnu šťastných okolností veľký boss; a tak sa aj tvári. Čo je však horšie celá vláda, zdá sa, aj bez ľavice, bude robiť staré chyby.
Neexistuje žiadne odôvodnenie deficitov pre školstvo a vedu. Sú to len subjektívne názory pár ľudí vo vláde; v pozadí však cítiť vplyv jednotlivcov a skupín, ktorí školstvo a vedu nemajú radi a absolútne nechápu ich význam. Je to spojené aj s istým druhom nedovzdelanosti, intuitívnym podceňovaním učiteľského povolania, s bohorovnou sebaistotou karieristov, nových i starých funkcionárov opantaných náhodne získanou mocou. Je v tom aj kus pohŕdania ľuďmi, ktorí sa nepachtia po moci, ale dobre robia svoju prácu. No, čo už s nimi, chudákmi. Veď dať do školstva o pár miliárd viac, napríklad na úkor neskutočného počtu parazitných úradníkov, na úkor pumpovania miliárd do podnikov, ktoré o chvíľu skrachujú, ap., by nemal byť žiadny problém. Najmä pre pravicovú vládu, ktorú už nehamuje SDĽ. Keďže sa tak nedeje, potom príčiny sú asi hlbšie; aj títo ”chlapci”, ktorí dnes vládnu vyrástli v socializme, a aj keď niektorí neboli členmi strany, všetci prešli cez SZM a je to na ich vidno. Sú nasiaknutí rovnostárstvom, vedomým, alebo intuitívnym podceňovaním vzdelania a hlavne nie sú to majitelia vízií vzdelanostnej a informačnej spoločnosti. Možnože niektorí len tušia čo to je. Asi nečítajú dokumenty EÚ o informačnej spoločnosti a nevidia, že Slovensko dáva na vzdelanie a vedu nielen absolútne, ale aj relatívne najmenej v širokom ďalekom okolí (na vysoké školstvo u nás 0.7% HDP, priemer EÚ 1.3%). Dobre, nemusí to byť hneď namiesto terajších siedmich miliárd trinásť; ale desať miliárd, to je 1% HDP by nikomu nemalo chýbať. Ale asi chýba. Hádajte komu.
Cítiť aj nemalý vplyv ľudí v pozadí, od straníckych a štátnych úradníkov, ktorý sa boja o svoje miesta a výhody, až po silné ekonomické kruhy, ktoré asi nedovolia rozdeliť 250 miliárd z rozpočtu len tak, ako by si zmyslela vláda. Títo dovolia schváliť poslancom rozpočet len v rámci ”normy”. Ešte dlho budeme čakať na odvážnych politikov, ktorí budú smieť robiť čo je prospešné. Korupcia na Slovensku prerástla do koreňov spoločnosti a táto generácia politikov nemá ani odvahu ani silu na ich vytrhnutie.
Načim uviesť takýto fakt: veľa ľudí z akademickej sféry nemá žiadny problém presadiť sa v manažmente podnikov, samostatne podnikať alebo sa presadiť v politike a v štátnej správe. Nepoznám však jediný prípad, aby niekto z týchto oblastí začal kariéru vo vede, alebo ako vysokoškolský učiteľ. Fungovanie vedy a činnosť vedcov, bolo a je aj dodnes veľkou záhadou. Čo núti týchto ľudí za malý plat a v podmienkach ironických až sarkastických poznámok dobrovoľne žiadať o granty, organizovať vedecké konferencie s bohatou zahraničnou účasťou, vychovávať diplomantov a doktorandov? Pritom ide o vysoko kvalifikovanú prácu, ktorú ľudia z takzvanej praxe nedokážu robiť, lebo na to nemajú. Pritom tliachajú o akomsi uplatnení v ”praxi”, ako keby, napríklad predávanie počítačov alebo zeleniny, bola akási vyššia ”praktická” činnosť. Pri bližšej debate mnohí takíto ”experti” by boli najradšej, keby štát, teda nejakí ministerskí úradníci rozpísali, aké majú byť odbory, čo potrebuje ”prax”, koľko absolventov vychovávať, a možno by boli najlepšie umiestenky.
Takéto názory svedčia o absolútnom nepochopení fungovania vedy a vzdelávania ako neobyčajne zložitého kybernetického systému, ktorý sa v podstate nedá riadiť, a keď tak vôbec nie direktívne, ale len ”jemne”. Vládnuci musia jednoducho vedcom a vysokým školám uveriť a dať im potrebné financie na rozvoj. Kontrola je jediná; veľmi rýchlo sa ukáže ktorá škola je dobrá, ktorá priemerná a ktorá slabá. Ako hovorí Tostoj, ”duch” katedry, ústavu, povesť školy, podložená kvalitou je aj dnes všeobecne známa. Aj to je však len pre budúcnosť. Veď Slovensko najprv musí vychovať, najmä prostredníctvom bakalárskeho štúdia najmä kvantitu; 13% obyvateľstva s vysokoškolským vzdelaním je veľmi málo. Isteže aj paralelne s kvantitatívnym rozvojom treba udržať aspoň minimálnu kvalitu, ale o tej sa bude dať hovoriť keď podiel vysokoškolákov bude, dajme tomu, 25%. Takto postupovali všetky vyspelé krajiny; odtiaľ je téza o vzdelaní ako o najlepšej investícii.
Kybernetika ako veda o priebežnom riadení štátu, podľa Ampéra, má priniesť ľuďom mier a blahobyt. Základným atribútom riadenia je cieľ. Vstup do EÚ a NATO bol cieľ predchádzajúcich rokov a je úspešne splnený. Čo ďalej? Ako hovorí Masaryk, štáty by mali byť budované na ideách z ktorých vznikli. Tie by mali vytvoriť prostredie pre definovanie cieľov. Nič také však neexistuje. Možno sa to objaví v programovom vyhlásení novej vlády. Nemyslím tu nejaké štátne vízie o ktoré sa snaží bližšie neznáma skupina prezidentských odborníkov. Mohlo by to byť jednoduché prihlásenie ku cieľom EÚ, skonkretizované do programu budovania demokratickej, vzdelanostnej a informačnej spoločnosti – takýto strategický cieľ úplne stačí a nenačim preto žiadne ”think tanky”. Nezamestnanosť, korupcia, ap., to nie sú žiadne vízie. To je súčasť operatívnej činnosti, tak povediac psia povinnosť exekutívy.
Žiaľ vznik Slovenska nie je spojený so žiadnymi ideami, jeho počiatok nie je spojený s nejakým zápasom alebo úsilím; bol výsledok politických čachrov. Dodatočné zdôvodňovanie cyrilometodejskou tradíciou, slovenským tisovským štátom, tragikomickou činnosťou matice spojenej s vatrami, plťami a fašizoidnými učebnicami dejepisu je dodnes ťažkou traumou vzniku SR. Pritom existujú dva nespochybniteľné stĺpy: je to vznik Československej republiky, ktorý umožnil Slovákom prvýkrát v dejinách sa realizovať. Nezáleží na detailoch. Dvadsaťročné spolužitie s Čechmi, pri všetkých výhradách, prenieslo Slovákov z nevedomia do povedomia novej Európy. Celé generácie, napríklad,  vyrástli na Voskovcovi a Werichovi a na Šlitovi a Suchom To, že to dodnes nie je štátny sviatok, že mečiarovci to nedali ani medzi pamätné dni, hovorí za všetko. Druhým míľnikom je Slovenské národné povstanie. To síce je štátnym sviatkom, ale aj niektoré vládne strany majú k nemu vlažný vzťah. Mnohým vadí najmä myšlienka občianskeho odboja, ktorého súčasťou boli aj komunisti a hanbia sa za úlohu katolíckej elity, a postoje špičiek katolíckeho duchovenstva. Len na týchto stĺpoch môže Slovensko vybudovať modernú demokratickú vzdelanostnú a informačnú spoločnosť.
To, že moderná spoločnosť a moderná budúcnosť je v prvom rade zviazaná s informatikou a informatizáciou (a teda aj s kybernetikou, umelou inteligenciou) nie je náhoda; je to zákonitosť. Ľudská evolúcia dosiahla etapu neobyčajnej zložitosti. Jej prejavom sú takzvané globálne problémy ľudstva. A práve kybernetika, umelá inteligencia sú tie vedné oblasti, ktoré sa zaoberajú riadením takýchto systémov. Riadenie zložitých systémov je len synonymom riešenia zložitých problémov, čo je základná úloha modernej umelej inteligencie v úzkej súvislosti s modernou biológiou. To je aj jediný zdroj vedeckých poznatkov pre to, čo sa dnes nazýva manažment. Neviem o iných vedných oblastiach, ktoré by mali podobnú ambíciu. To sú aj dôvody, pre ktoré načim investovať, aj to málo čo máme, do vedy a vzdelávania a do informatiky a informatizácie zvlášť.

O autorovi:

Prof. Ing Ján Sarnovský, CSc., je vedúcim Katedry kybetnetiky a umelej inteligencie Fakulty elektrotechniky a informatiky Technickej univerzity v Košiciach a riaditeľ Ústavu výpočtovej techniky Technickej univerzity v Košiciach. Zaoberá sa výskumom v oblasti riadenia zložitých kybernetických systémov s využitím princípov a metód umelej inteligencie ako aj filozoficko-metodologickými aspektami kybernetiky a umelej inteligencie.

Ján Sarnovský

KYBERNETICKÝ SVET
(II. prepracované vydanie)

Náklad: 100 ks
Počet strán: 151
Vydavateľstvo: elfa, spol. s r.o., Letná 9
042 00 Košice

ISBN 80 – XXXXX – XX – X