Názov disciplíny:       Teória sociálnej práce	II.
Vyučujúci:	
Hodinová dotácia:     4 hod./týž.
Semester:	L
Doporučený ročník:   2
ECTS kredity:	4
Forma výučby:	P/S
Forma ukončenia a
spôsob hodnotenia:    zápočet, test
Cieľ disciplíny:	Cieľom disciplíny je oboznámiť študentov so sociálnou prácou ako
vedou najmä z pozície vybranej teórie systémov resp. systemíckej teórie, ktorá nachádza
široké uplatnenie v praktickej sociálnej práci. Rovnako je cieľom zoznámiť študentov
s vybranými metódami v sociálnej práci, rolami sociálnych pracovníkov a terapiou v sociálnej
práci, priblížiť súvislosti a význam sociálnej náuky Cirkvi vo vzťahu k sociálnej práci a
potrebu plánovania a projektovania sociálneho rozvoja ako východiska pre koncepciu
sociálnej politiky.
Obsah:
1.	Profesionálne spôsoby práce z pohľadu systemickej teórie
2.	Vybrané metódy sociálnej práce
3.	Role sociálnych pracovníkov
4.	Terapia v sociálnej práci
5.	Povaha sociálnej práce v danom zariadení /vládny a nevládny sektor/
6.	Sociálna náuka Cirkvi
7.	Plánovanie a projektovanie sociálneho rozvoja
8.	Sociálna práca ako rozporuplná profesia
9.	Sociálna práca a systémová teória
10.	Sociálna práca - pojem a teória
11.	Systém konania v sociálnej práci 
Prerekvizity:   Úvod do sociálnej práce Teória sociálnej práce I.
Literatúra:
Brinkmann, H. H.: Sociálna práca a systémové teórie. Trnava, 2001
Úlehla, I. 1999. Umení pomáhal Praha, 1999
Žilová, A.: Kapitoly z teórie sociálnej práce. Žilina, 2000
Novotná, V., Schimmerlingová, V.: Sociálni práce, její vývoj a metodické postupy. Praha,
1999
Matoušek, O. akol.: Základy sociálni práce. Praha, 2001

PROFESIONÁLNE SPÔSOBY PRÁCE Z POHĽADU SYSTEMICKEJ TEÓRIE 1. Zmysel a poslanie sociálnej práce
Sociálna práca je to, čo robí sociálny pracovník. Zostáva už iba zodpovedať, kto je sociálny pracovník
Sociálnej práci, rovnako ako aj iným pomáhajúcim profesiám, stačia tri oporné bodyKLIENTOVE SPÔSOBY 
-  spôsoby chovania, jednania, myslenia, postoje, priania, názory, presvedčenia a štýl života, ktorý z človeka robí klienta
NORMY SPOLOČNOSTI
-	normy písané, t.j. zákony, predpisy, povinnosti a možnosti, ktoré z nich vyplývajú
-	normy nepísané - spoločenské pravidlá, štandarty, predstavujúce prípustné hranice vo vzťahoch medzi ľuďmi /normy -kodifikované hodnoty/
-	sociálna práca sa vyvinula práve na pozadí hodnotenia spôsobov, ako toho, či niekto   koná alebo nekoná v zmysle spoločenských noriem
PRACOVNÍKOVA ODBORNOSŤ
-    umenie byť prostredníkom medzi normami a klientami; ide predovšetkým o schopnosť a zručnosť, ktorá sa dá rozvíjať; je pracovníkovou povinnosťou
vlastnú odbornosť vytvoriť, udržať a prehlbovať.
==> poslanie sociálnej práce - VIESŤ DIALÓG MEDZI TÝM, ČO CHCE  SPOLOČNOSŤ VO SVOJICH NORMÁCH A TÝM, ČO SI PRAJE KLIENT.
==>   cieľ sociálnej práce - SÚSTAVNÁ KOORDINÁCIA ZMIEN NA STRANE NORIEM AJ NA STRANE KLIENTOVÝCH SPÔSOBOV
klientove spôsoby	«	normy spoločnosti	«	pracovníkova odbornosť
==>     3 základné pozície sociálneho pracovníka                  1.  pracovník ako prostredník
2.	pracovník ako obhajca klienta
3.	pracovník ako agent spoločnosti

Preberanie kontroly a ponúkanie pomoci
Čokoľvek, čo pracovník v rámci svojej profesie urobí, patrí do jednej kategórie: buď klientovi pomáha alebo ho kontroluje.
POMOC
-	je dohodnutý spôsob spoločnej práce, ktorú si klient praje, pracovník ju ponúkol a klient
zvolil
-	pomoc je užitočná rešpektujúca a príjemná, pretože je založená na spolupráci
rovnocenných; pomoc je nepretržitým pozývaním druhého k dialógu
 -    “test" - overenie, či to, čo konám vo vzťahu ku klientovi, je skutočne pomoc
1.	klientova objednávka
2.	pracovníkova ponuka
3.	dojednávanie - kontrakt, dohoda
KONTROLA
-	od pomoci ju možno rozlíšiť tým, že je postavená na záujmoch iných ľudí ako toho človeka, o ktorého je postarané, akokoľvek v bežnej reči hovoríme, že je to v jeho záujme, akokoľvek je to nevyhnutné, účelné a potrebné /"páchanie dobra" alebo inak “cesta do pekiel je dláždená dobrými úmyslami"/
-	rozhodujúci je prvý krok - ide o to, kto sa rozhodol postarať na základe svojej domnienky, že druhý práve toto potrebuje - posunutie druhého do podriadenej pozície
•	 javy súvisiace s kontrolou - socializácia, kanalizácia /pojem zo sociálnej psychológie/
•	 je rýchlejšia ako dojednávanie, čo môže byť v rôznych prípadoch príčinou jej voľby   nebezpečenstvo zneužívania/
•	napriek tomu kontrola je nevyhnutná, účelná a potrebná
dojednávanie pomoci		                pomáhanie
vykonanie kontroly		vyjasňovanie, riešenie následkov
Oboje patria do technickej výbavy pracovníka, oboje sú potrebné a majú svoje miesto v práci s klientom, oboje sú profesionálne spôsoby konania.
Príklad : Ak pracovník vykonáva dozor nad dodržiavaním práv dieťaťa, nebráni to pracovníkovi v tom, aby súčasne ponúkal pomoc zameranú na posilnenie rodiny;
-	pracovník však musí mať vždy jasno v tom, kto je jeho klient - matka s dieťaťom, otec
alebo rodina ako celok...
Prečo je dôležité rozlišovať medzi kontrolou a pomocou
•	kto to vie, vie aj to, že nemožno súčasne pomáhať aj kontrolovať
•	ten, kto vie rozlíšiť, vie aj to, že ak kontroluje, “nepomáha"
ten, kto kontroluje preberá zodpovednosť
•	ten, kto to vie, vie aj zaradiť nasledovné profesionálne spôsoby práce do kategórii pomoci alebo kontroly...

Profesionálne spôsoby práce
Pomoc a kontrolu možno naplniť, či uskutočniť ôsmimi profesionálnymi spôsobmi. Aby boli skutočne profesionálne, musia splniť dve podmienky:
1.	zvolený spôsob práce musí byť výsledkom voľby /min. 2 alternatívy; je znakom
neprofesionálnosti, ak pracovník nie je schopný uvažovať o alternatíve/
2.	užitočnosť pomoci aj kontroly musí posudzovať klient a úlohou pracovníka je, aby klient
túto podmienku mohol splniť
- tretia podmienka profesionality je iba estetická a týka sa iba poskytovania pomoci; vyžaduje, aby pomoc bola pre klienta pekná a príjemná, t.j. “pomoc nemá bolieť"
Profesionálne spôsoby práce = môžu prebiehať len medzi pracovníkom /profesionálom/ a klientom.
Profesionálne spôsoby kontroly: opatrovanie 
      dozor
presvedčovanie vyjasňovanie

Profesionálne spôsoby pomoci: sprevádzanie 
      vzdelávanie
      poradenstvo 
      terapia
1.	Opatrovanie
Sociálny pracovník preberá na seba starostlivosť o klienta, prípadne aj vrátane základnej opatery. Rozhodol sa brať /alebo klient je/ klienta ako toho, kto nie je schopný sa o seba sám postarať. Klienta zastupuje potom vo všetkých potrebných úkonoch, čo môže byť ako v právnom, tak v bežnom slova zmysle. Pracovník preberá na seba zodpovednosť a kontrolu nad klientovými vecami a starosťami. Vedie ho k tomu presvedčenie, že klient si zaslúži viac.
2.	Dozor
Pracovník vybral pravidlá, prebral kontrolu a dozerá nad tým, ako ich klient dodržuje. Dokáže vidieť klienta iba ako toho, kto nieje schopný. Vždy však v kútiku duše verí v klientove zdroje a má tak nádej na zmenu. Ak by ju nemal, predal by klienta príslušným orgánom -justícii alebo polícii, /probačný pracovník/Jedná sa o dočasný spôsob ako preklenúť obdobie klientovej nedostatočnej zodpovednosti.

3.	Presvedčovanie
Sociálny pracovník si berie na starosť kontrolu toho, ako je klient motivovaný, aké má postoje, názory, aké zdieľa hodnoty a aké by podľa pracovníka zdieľať mal. /normy spoločnosti/Pracovník vidí ako nedostačujúce sú súčasné klientove možnosti, názory a postoje, vidí ako s nimi nemôže v spoločnosti dôstojne obstáť. Verí však v klientov potenciál a je len ňom aby zvolil tvorivý a individuálny prístup ako nájsť spôsob, ako klienta presvedčiť, aby chcel to, čo mu doporučuje.

4.	Vyjasňovanie
Pri vyjasňovaní pracovník čo najviac otvára príležitosť, aby klient mohol sformulovať svoje priania, svoju objednávku. Pracovník hľadá spoločné témy, otázky, významy. Ešte nepočuje klientovu objednávku. Rozvíja príležitosti pre vyslovenie a spoločné pochopenie klientových prianí. Súčasne objasňuje svoju pozíciu, možnosti či poslanie a vytvára tak zrozumiteľné hranice možnej spolupráce.
_____________________________________________
5.	Sprevádzanie
Je spoluprácou pracovníka s klientom, ktorá začína v situácii, kedy klient prichádza pre pomoc v súvislosti s ťažkosťami, ktorú nemožno zmeniť. Neočakáva zmenu tohto, čo je dané, ale chce niekoho, kto mu na základe svojej naučenej schopnosti a zručnosti zvládať ťažké situácie pomôže všetko niesť, znášať a zvládať. Niekoho, kto má odvahu neľaknúť sa ani najťažších tém a profesionalitu ľudsky hovoriť aj o najviac ohrozujúcich otázkach. Na to musí byť pracovník pripravený teoreticky aj prakticky.
Zároveň si pracovník overuje, či pomáha tak ako si to klient praje, /klientova objednávka/ Základnou ponukou je prijatie a poskytnutie dostatočnej opory.
6.	Vzdelávanie
Je spoluprácou klienta s pracovníkom. Klient prichádza, keď zistil, že má medzery vo svojich znalostiach, skúsenostiach, vedomostiach, ktoré si výslovne praje zaplniť informáciami, vysvetlením, poučením alebo si ich potrebuje overiť alebo potvrdiť. Predpokladom, aby pracovník vedel pomôcť je, že má potrebné vzdelanie, informácie alebo k nim pozná cestu. Dôležité však je, či pracovník nakladá s vedomosťami múdro, overuje ako sú klientovi prospešné a či vôbec poskytuje to, čo klient chce.
7.	Poradenstvo
Je spoluprácou klienta s pracovníkom. Pomoc sa rozvíja na základe klientovho priania, ktorým mieri k rozvinutiu vlastných možností. Klient u seba pociťuje prekážky, ktoré mu znemožňujú dosiahnuť ciele, a ktoré chce odstrániť. Praje si rozšíriť vlastný repertoár možností.
Pracovník na to odpovedá ponukou rád, návodov, nápadov a námetov, čo vyžaduje veľké skúsenosti, ale aj zručnosť obratne a kreatívne ich využívať práve pre túto príležitosť a pre tohto klienta. Pracovník klientovi pomáha nájsť najužitočnejšie cesty, pričom posudzovateľom užitočnosti zostáva klient sám.
8.	Terapia
     O terapii hovoríme vtedy, ak si klient praje zbaviť sa svojho trápenia, zmierniť bolesť a zároveň má predstavu, že by to bolo možné. Spoločne s pracovníkom hľadajú spôsoby, cesty ako nájsť riešenie, ako problém rozpustiť. Pracovník stavia na klientovej schopnosti riešiť problémy, verí v hĺbku jeho zdrojov a počuje /cíti/ klientove prianie spolupracovať.

Pracovník zároveň využíva ocenenie, splnomocňuje a posilňuje klienta v rozvíjaní riešenia, vďaka ktorému sa problém rozpustí.
Voľba jednotlivých spôsobov profesionálnej práce je podmienená nielen situačne, aleje určená aj mierou v akej si pracovník trúfa pribrať klienta do spolurozhodovania
Všetkým profesionálnymi spôsobmi práce sa prelína základná axióma - Cieľom sociálnej práce je rozvoj ľudského potenciálu. Pri kontrole veríme v potenciál človeka a v pomoci už ide o samotný rozvoj ľudského potenciálu. Jeho rozvoj môže zrealizovať iba človek sám a iba vtedy, ak prijme zodpovednosť za kvalitu svojho života. T.j. nie je závislý na pracovníkovi a neprenáša na neho svoj diel zodpovednosti

VYBRANÉ METÓDY SOCIÁLNEJ PRACE
Sociálna práca a jej prax čerpala z rady vedných disciplín, čo je naj zreteľnejšie v oblasti INDIVIDUÁLNEJ PRÍPADOVEJ SOCIÁLNEJ PRÁCI. Tu je možné sa stretnúť s radou rozdielnych prístupov ako v sociálnej diagnostike, tak v sociálnej terapii. Najviac sa uplatňuje prístup psychosociálny a behaviorálny. /Schimerlingová, Novotná/
Voľba metódy má byť daná problémom, nie požiadavkou, aby problém vyhovoval metóde. Pracovník musí preto disponovať akýmsi balíčkom vlastných metód, ktoré vie kreatívne a operatívne používať a využívať v práci s klientom. Mnohé metódy môžu byť vzájomne kombinované. Platí však pravidlo, že metódy psychosociálne a behaviorálne nemôžu byť vzájomne kombinované. /Coulshedová/
PSYCHOSOCIÁLNY PRÍSTUP História:
- základné tézy formulovala M. Richmondová - “Social diagnosis'71917/ - navrhla základné  diagnostické a metodické postupy, ktoré tvorili jadro individuálnej sociálnej práce
- 50-te roky 20. stor. bol model pozorovanie - diagnóza - intervencia podrobený kritike a bol navrhnutý “MODEL ORIENTOVANÝ NA RIEŠENIE PROBLÉMOV" /H. Perlmanová/, ktorý vznikol ako jeden z mala prístupov priamo v rámci sociálnej práce.

Problém
Obr. 1- Konštrukcia prístupu zameraného na úlohy reflektuje tieto sociálne aspekty:
žiadúci výsledok sociálnej služby a zoznamy termínovaných úloh pre klienta, osoby  blízke   klientovi, pre sociálneho pracovníka a pre ostatný personál
Súčasťou psychosociálnej intervencie sú:
·	modifikácia prostredia /environmental modification/ 
·	psychologická podpora /psychological support/
·	posilňovanie schopnosti klienta vnímať jasne externú realitu /clarification/
·	posilňovanie schopnosti klienta vnímať jasne intrapersonálne realitu /insight-giving/
ß
Cieľom psychosociálneho prístupu je súbežné:
·	riešenie problémov prostredia - prostriedkom je klarifikácia - vedie k jasnému vnímaniu
·	externej reality - posilňovanie vnútornej rovnováhy intrapsychických síl - prostriedkom je poskytovanie vhľadu - vedie klienta k jasnému vnímaniu vnútornej reality
ß
Preto obecný teoretický rámec psychosociálneho prístupu vychádza z “teórie systémov" a “ekologického ponímania", čo umožňuje zachovávať centrálny pohľad “človek - v - situácii" 
+ využívanie “psychodynamických konceptov", aby sa psychosociálny prístup dokázal vyrovnávať s intraindividuálnymi procesmi 
+ využívanie aktuálnych poznatkov humanitných a sociálnych vied

     ß
pozitíva psychosociálneho prístupu: - oceňovaný pre svoju pripravenosť doplňovať svoju teoretickú základňu
negatíva: na druhej strane táto flexibilita je príčinou neistoty pri snahe o presné vymedzenie jeho teoretických základov
Psychosociálna diagnostika sa sústreďuje na súčasné a minulé charakteristiky. Posudzujú sa klientove potreby, problémy, rod, etnicita, rasa, životná etapa, sociálne role, charakteristiky jeho intrapersonálneho fungovania, schopnosť zvládať životné nároky, vzťahy, stresory v prostredí a dostupná sociálna podpora.
Pr.:Typickým prípadom psychosociálnej práce s klientom je prípadová sociálna práca
podľa Krakešovej. Nevychádza z psychoanalytického poňatia, ktoré sa silno prejavilo v americkej sociálnej práci, ale jej prístup je psychosociálny.
Teoretické východiská
Sociálnu diagnózu opiera o teóriu, že sociálny problém u rady klientov pramení z narušených vnútorných a vonkajších vzťahov a postojov klienta k jeho najbližšiemu okoliu. K narušeniu došlo v priebehu života klienta. Preto je treba zistiť tie skutočnosti, ktoré mali vplyv na utváranie jeho osobnosti, a to psychogenetickým rozhovorom. Ten má objasniť skutočnosti týkajúce sa troch období jeho života- detstvo, dospievanie a dospelosť.
Nejde však iba o fakt, že takéto nepriaznivé okolnosti existovali vo vývoji a v živote klienta, ale o ich pôsobenie a rekcie klienta na ne a na kvalite ich prežívania /typ emócií -žiarlivosť, zatrpknutosť, sklamanie, smútok alebo reakcie - rozchody, úteky, izolácia.../
Hodnotí a mapuje sa nielen výskyt týchto skutočností, ale aj sociologické skutočnosti, v rámci ktorých tento vývoj klienta prebiehal.
Krakešová skúsenosti reflektujú domnienku, že klientom je možné pomôcť sociálno-výchovným pôsobením za predpokladu, že nie sú psychiatrickými pacientami /psychózy/
Výchovný program
Styk klienta s pracovníkom sa musí stať výchovným prostredím. Náplňou výchovného programuje utváranie realistického názoru klienta na svoju sociálnu situáciu, svoj život, svoje okolie a má zvýšiť vlastnú schopnosť zaujať správne vzťahy, /nevyhnutnosť výcvikov a supervízie/
Výchovný program je pripravovaný tak, aby zodpovedal typu klienta a sociálnemu problému. Vo výchovnom pôsobení sa snaží pracovník doplniť nedostatočné skúsenosti klienta priamym poučením alebo výchovnými príležitosťami, /kurzy, sprostredkovanie skúseností iných../
Autorita a rešpekt
Krakešová považuje použitie autority a získanie rešpektu klienta k sociálnemu pracovníkovi za nutný predpoklad psychologicko-výchovného pôsobenia najmä u klientov neadaptovaných, nedisciplinovaných, ponechaných v detstve bez výchovy. Výchovno-sociálna terapia sa osvedčila tak u klientov, ktorí sami vyhľadali pomoc a vedenie, ako aj u klientov, ktorí o vlastnú sociálnu prevýchovu nestáli, bránili saje a vzdorovali.

BEHAVIORALNA SOCIÁLNA PRÁCA
-objavuje sa v druhej polovici 60-tych rokov a v prvej 70-tych rokov 
-nový prístup k terapii či výchovnému pôsobeniu v sociálnej práci - “terapia chovania" alebo “úprava chovania"
-vychádza z premisy, že človek si správanie osvojuje učením
      správanie pozitívne vnímané a prežívané---►tendencia k opakovaniu správania
      správanie negatívne vnímané a prežívané---►tendencia k vyhýbaniu sa     opakovaniu správania
-	v súvislosti s tým hovoríme o termínoch “potrestanie" a “posilnenie" - t.j. dostávame spätnú väzbu z okolia, v ktorom žijeme - rodina, priatelia, pracovné a kultúrne prostredie
-	I. P. Pavlov - “klasické podmieňovanie" - schéma S - R /stimul - reakcia/
-	B. F. Skinner - “operantné podmieňovanie" - schéma S - (r - s) - R /stimul-vnútorná reakcia-vnútorný stimul-reakcia/ 
Kritika prístupu
nemožno sa spoliehať len na sily z okolia, ktoré správanie určujú, pretože je tu ešte vnútorný svet - myslenie a celá rada ľudských schopností, ktoré pôsobia na naše správanie 
Pozitívum prístupu
-	úspech tohto pristupuje založený aj na tom, že je aplikovateľný na veľmi rôznorodé skupiny klientov, čo je v oblasti sociálnej práce veľké pozitívum
-	vo Veľkej Británii sa napríklad ustanovila Behavioral Social Work Group a na univerzite v Leicestri možno získať diplom z tejto disciplíny 
Druhy učenia /Coulshedová/
1.	respondentné - opakované a stupňované vystavovanie klienta situácii /podnetu/,
z ktorého má strach a učí klienta odvahe a adekvátnej reakcii. Postupuje sa od
jednoduchšieho a ľahšie zvládnuteľného k zložitejšiemu a emocionálne náročnejšiemu
2.	operačné - dochádza k podmienenej odpovedi, ktorá prinesie odmenu. Povzbudzovanie a odmeňovanie musí nasledovať bezprostredne a dôsledne až po požadovanom správaní. Postupne so zvyšovaním úspešnosti sa pomaly od odmeňovania upúšťa. 
-	využíva sa aj negatívne povzbudenie - znamená povzbudenie požadovaného správania tým, že sa odníme klientovi niečo, čo si praje /v rámci kompetencie a kontraktu s klientom/
3.	učenie pozorovaním - j e proces učenia “na diaľku". Konkrétnym príkladom je metóda hrania rolí.
4.	poznávacie učenie - poznanie je základom pre terapeutický postup, ktorý sa užíva   najmä u depresívnych pacientov. Vychádza sa z predpokladu, že ich nálada bola ovplyvnená “naučenou bezmocnosťou". Beck tvrdí, že zmena správania i postoja môže byť dosiahnutá tým, že sa zmení vnútorný rozhovor, ktorý vedie každý so sebou. To privádza klienta k novému poznaniu a k novým možnostiam
Behaviorálna sociálna práca sa tiež vo veľkej miere využíva resp. je vhodná pre kurátorov v probácii a sociálnych pracovníkov vo väzniciach.
Kognitívno-behaviorálna teória
Zatiaľ čo behaviorálna teória stavia na tézach “empiricizmu", kognitívna potom vychádza z “racionalizmu". Empiristi predpokladajú, že poznávanie sa môže uskutočňovať výhradne prostredníctvom zmyslov, racionalisti sa domnievajú, že každý človek sa rodí s vrodenou potrebou nachádzať význam a že to čo vnímame, je determinované interpretáciou viac ako povahou samotných stimulov.
•	KBT terapia - bližšie v stati o terapii v sociálnej práci
KRÍZOVÁ INTERVENCIA
- má mimoriadny význam, pretože jej prostredníctvom sociálni pracovníci intervenujú do životnej situácie, v ktorej je často ohrozené klientovo prežitie, /ohrozený život a zdravie/
KRÍZA - stav emocionálneho rozrušenia, ktoré je často sprevádzané pocitmi zmätku, úzkosti, depresie, hnevu a dezorganizácie vo vzťahoch a sociálnom fungovaní.
K ďalším charakteristikám patria tiež pokles sebaúcty, znížená schopnosť koncentrácie, narušenie psychosociálnej rovnováhy
-Krízová teória definuje krízu ako nebezpečnú udalosť /stres/ a nasledujúcu reakciu na ňu. 
-obidve polarity krízy /záťaž i príležitosť/ vyjadruje jej čínske označenie “wei-ji". “Wei" = nebezpečie a “Ji" = šancu. V krízovej intervencii nemožno jedno poňatie od druhého odčleniť.
Fázy krízy podľa Kastovej /2000/	
1. Fáza poprenia   Je charakteristická šokom. Charakterizuje ju veta: “ To nemôže byť pravda"	
2. Fáza protestu    Prejavuje sa hnevom a protestom. Charakterizuje ju veta: “ Prečo   práve ja?”
3. Fáza bilancovania     Človek si premieta to, čo bolo doposiaľ. Bilancuje. Snaží sa nájsť, čo  bolo  v jeho živote hodnotné.	
4. Fáza reorganizácie života    Človek sa zmierňuje so svojím obmedzením /choroba, smrť/   Nachádza osobný zmysel životnej situácie.	

Etické východiská krízovej intervencie /K. O' Haganová/
1.	Základom krízovej intervencie musí byť systém hodnôt, ktorý zásadne odmieta diskrimináciu vo všetkých formách
2.	Predpokladom výkonu krízovej intervencie je dostatočná znalosť, skúsenosť a sebaistota.
3.	V krízovej intervencii je potrebné dbať na to, aby sociálny pracovník vo zvýšenej miere reflektoval využívanie moci a sily. /podstatné napr. pri presadzovaní práv klienta/
4.	V krízovej intervencii musí byť posúdená adekvátnosť zdrojov všetkých participantov /vrátane sociálneho pracovníka -je napr. neetické odňať dieťa z rodiny, pokiaľ mu nemôžme zaistiť uspokojujúcu náhradu/
Vedľa týchto charakteristík možno krízu tiež chápať ako šancu na zmenu a vývoj
REALITNÁ TERAPIA 
realitná terapia je antitézou psychoanalýzy
prístup založený na princípe reality a responsibility/zodpovednosti/ 
Cieľ terapie
-viesť klientov k tomu, aby jednali zodpovedne a aby hodnotili svoje správanie ako správne či nesprávne v súlade s platnými spoločenskými a právnymi normami
	-aby prijali zodpovednosť za vlastné správanie v plnom rozsahu a neospravedlňovali ho ako výsledok minulých zážitkov, psychického stavu, alkoholu a pod.
-pomocou kľúčovej osoby získavať silu a povzbudenie, aby bol schopný sa vyrovnávať s realitou
	-je zameraný skôr na správanie ako na postoje, pretože zmena správania vedie pomerne rýchlo aj k zmene postoja a môže prispieť k ďalšiemu zlepšeniu správania

Proces
- podľa realitnej terapie nemá cenu zaoberať sa minulosťou; klient sa má   upnúť   na svoje úsilie na prítomnosť a uvažovať o svojej budúcnosti; jediné čo môžeme meniť je prítomnosť /tu a teraz/
- nie je potrebné zaoberať sa podvedomými duševnými procesmi, pretože proces uspokojovania potrieb, ak má byť účinný, musí byť vedomým
- mlčanie klienta je vnímané ako obranný mechanizmus, kedy človek nechce komunikovať o témach, a tým sa snaží poprieť realitu
- pracovník podporuje klienta, no nepreberá za neho zodpovednosť; naopak ak sa podarí vyvolať v klientovi pocity viny alebo ich posilniť, pracovník neminimalizuje klientom prežívanú vinu, ale ubezpečí ho že náprava nie je ľahká, ale ťažká, bolestná, ale možná.
- pritom ide o uspokojovanie vlastných potrieb spôsobom, ktorý nebráni druhým ľuďom v uspokojovaní ich potrieb
SOCIÁLNA PRÁCA SO SKUPINOU
rozšírenie okruhu ľudí, s ktorými pracovník pracuje ako s klientami - /rodina/, užšie
okolie klienta - susedia, priatelia.., prirodzené i umelo vytvorené skupiny - spolupracovníci a pod.
zmyslom sociálnej práce so skupinou je psychosociálne pôsobenie na ľudí s nejakým spoločným znakom s cieľom, aby sa stali celistvou osobnosťou /rast, zrenie/, či znovu ich objavili.
využívajú sa zákonitosti fungovania skupiny, skupinová dynamika, skupinové procesy kladie väčší dôraz na profesionálnu pripravenosť a skúsenosti sociálneho pracovníka
KOMUNITNÁ SOCIÁLNA PRÁCA
obdobne ako je tomu v individuálnej a skupinovej sociálnej práci, prislúchajú aj ku
komunitnej sociálnej práci diagnostické a intervenčné techniky
k diagnostickým sa počítajú napr. brainstorming, t.j. intenzívna analýza problémov a
pobádanie k návrhom riešenia v rámci skupiny osôb s rôznymi znalosťami o danej problematike
delfská metóda - metóda stretávania sa odborníkov a kritickej analýzy problémov
technika nominálnej skupiny - porovnanie analýz alebo komentárov problematiky
získaných bez predchádzajúcej diskusie od všetkých účastníkov a ďalej zhodnotenie podľa frekvencií odpovedí a podľa následnej diskusie
metóda hodnotenia potrieb - špecifická štatisticky podložená analýza výskytu problému /need assessment/
intervenčné metódy
využívanie komunikačných médií, organizovanie stretnutí s predstaviteľmi obce a stretnutia s občanmi
foundraising - získavanie finančných prostriedkov zo súkromných a verejných zdrojov
lobbying, hájenie práv občanov, analýza procesu lokálnej politiky a jej ovplyvňovanie,
práca v poradných a problémových komisiách, poskytovanie informácií predstaviteľom legislatívy a exekutívy, príprava novej legislatívy
-	organizovanie spoločenských akcií k charitatívnym, solidárnym, rekreačným alebo kultúrnym účelom
Študent získava prehľad o metódach používaných v sociálnej práci štúdiom a účasťou na sociálno-psychologických výcvikoch...

ROLE SOCIÁLNYCH PRACOVNÍKOV
            Sociálni pracovníci zastávajú pri svojej profesionálnej činnosti radu rolí, ktoré sa vzájomne prelínajú. Možno však vyčleniť niekoľko odlišujúcich sa typov. V praxi môže jeden alebo druhý prístup prevládať podľa požadovanej pracovnej náplne, charakteru zariadenia, štýlu vedenia organizácie, cieľov a prostriedkov jej programu a pod.. Čistý typ v praxi pravdepodobne neexistuje. Je napriek tomu užitočné uvažovať o možnosti “vyčistenia" jednotlivých prístupov a to podľa povahy problému a typu klientely, s ktorou pracujú. Mať jasno v tom, o ktorú rolu sa v konkrétnych prípadoch jedná j e tiež potrebné aj z hľadiska konfúzie jednotlivých rôl, ktoré sa môžu za istých podmienok vylučovať, /napr. ak má pracovník byť obhajcom práv zanedbávaného dieťaťa, ťažko to zlúčiť s obhajobou práv rodiča, ktorý hrubým spôsobom zanedbal svoje rodičovské povinnosti/.
Opatrovateľ alebo poskytovateľ služieb napomáha klientom v ich dennom živote tam, kde vzhľadom k postihnutiu, ochoreniu, slabosti alebo inej neschopnosti sami nezvládnu vykonávať dôležité činnosti. Takéto služby sa poskytujú v pobytovom zariadení alebo v domácnostiach klientov.
Sprostredkovateľ služieb pomáha klientom získať kontakt s potrebnými soiálnymi zariadeniami, prípadne inými zdrojmi pomoci. Sieť sociálnych služieb niekedy nebýva dobre koordinovaná, klientom nie sú vopred známe existujúce zariadenia, niekedy je tiež nutné stanoviť hierarchiu potrieb služieb podľa ich naliehavosti. Sociálny pracovník zastáva funkcie situačného diagnostika, odhadcu dostupných zdrojov pomoci, informátora klienta, toho, kto klientovi prípadne doporučuje iné zariadenie, obhajca jeho potrieb a koordinátora osôb zúčastňujúcich sa práce s klientom.
Cvičiteľ /učiteľ/sociálnej adaptácie napomáha klientom modifikovať ich správanie tak, aby mohli účinnejšie riešiť svoje problémy. V rámci tejto činnosti zastáva funkcie učiteľa alebo trénera sociálnych a adaptačných zručností /SPV/, povzbudzovateľa zmien v správaní a preventívneho činiteľa v situácii potenciálnej krízy.
Poradca alebo terapeut pomáha klientom získať náhľad na ich postoje, pocity a spôsoby jednania, so zámerom pomôcť ich osobnému rastu alebo adaptabilnejšiemu jednaniu. V tejto roli sa chápe ako funkcia psychosociálneho diagnostika, poradenského pracovníka, socioterapeuta, prípadne výskumníka v praxi.
Prípadový manažér - rola identifikovaná a presadzovaná na Západe až v poslednej dekáde, usiluje o zaistenie, koordináciu, vhodný výber a súvislé poskytovanie tzv. kontinua služieb, najmä u klientely s väčším množstvom sociálnych a zdravotných potrieb. Medzi jeho funkcie patrí - prípadová diagnostika, plánovanie služieb alebo terapie, nadväzovanie funkčných väzieb k iným poskytovateľom sociálnych služieb, pravidelné sledovanie poskytovaných služieb a hájenie záujmov klientov.
Podstatou role prípadového manažéra je, že pomerne dlhodobo hrá rolu agenta najatého klientom k tomu, by v sieti nápomocných služieb zaistil ich pokiaľ možno efektívne zladenie v záujme určitého vopred stanoveného cieľa. Táto rola sa uplatňuje najmä u problémových rodín alebo postihnutých osôb /osobný asistent/
Manažér pracovnej náplne v zariadení, t.j. organizátor často nadmerného objemu práce, plánuje načasovanie a dávkovanie intervencie, sleduje kvalitu poskytovaných služieb a priebežne spracováva informácie. V tejto súvislosti ide najmä o profesionálov vo väčších zariadeniach, ktoré majú rozsiahlu klientelu a vyžadujúcu si operatívne rozhodovanie.
Personálny manažér /personalista/je osoba zaisťujúca výcvik a výučbu, supervíziu, konzultácie a riadenie pracovníkov zariadenia. Často sa jeho funkcie spojujú s funkciami administrátora, ale niekedy ide o špecialistu slúžiaceho niekoľkým zariadeniam súčasne alebo záväzne.
Administrátor, t.j. vedúci pracovník alebo riaditeľ zariadenia, plánuje rozvíja a zavádza spôsoby práce, služby a programy v sociálnych a iných zariadeniach slúžiacich príslušnej klientele. K jeho funkciám patrí najmä manažérska funkcia, ďalej funkcia vnútorného a vonkajšieho koordinátora, najmä v dlhodobom plánu rozvoja zariadenia, funkcie plánovača a presadzovateľa rozvoja zariadenia a jeho programov a konečne tieže funkcie odborného hodnotiteľa programov.
Činiteľ sociálnych zmien, t.j. človek angažujúci sa pri identifikácii a riešení širších spoločenských problémov /v protiklade k individuálnym problémom klienta, prípadne jeho rodiny/. V rámci tohto pôsobenia na seba berie funkciu analytika sociálnych problémov, mobilizátora vôle komunity, skupinového advokáta a povzbudzovateľa sociálnej iniciatívy, prípadne mobilizátora politických hnutí. Tradičnej šie - ide o komunitného sociálneho pracovníka angažujúceho sa v správnych a legislatívnych orgánoch, poprípade v politickej oblasti v širšom záujme klientely a nápomocných profesií.

TERAPIA V SOCIALNEJ PRÁCI
V oblasti pomáhajúcich profesií sa stretávame s viacerými postupmi, prístupmi, či metódami, ktorých spoločný základ je terapia. Hovorí sa o muzikoterapii, ergoterapii, arteterapii, psychoterapii, socioterapii a pod. Možno povedať, že východiskovým bodom pre terapiu v sociálnej práci je socioterapia resp. sociálna terapia.
Sociálna terapia je jednou z piatich základných fáz práce sociálneho pracovníka s klientom. Strieženec ju definuje ako “činnosť zameranú na obnovu, zlepšenie, ozdravenie alebo zmiernenie sociálneho stavu, v ktorom sa klient nachádza; ide o odstránenie porušenej rovnováhy medzi klientom a prostredím".
Sociálnu terapiu ďalej popisuje ako spoločné ovplyvňovanie sociálneho správania klienta sociálnym pracovníkom a samotným klientom. Keďže však hovoríme o “ sociálnej " terapii, musí táto obsahovať a zohľadňovať i elementy širšieho sociálneho prostredia ako sú ľudia v širšom i užšom okolí a vlastnosti prostredia, v ktorom klient žije a koná. Chceme tým naznačiť, že v sociálnej terapii nepôjde len o ovplyvňovanie sociálneho správania klienta, ale aj o celý komplex činností a zásahov v prostredí klienta, ktoré sú súčasťou želaných zmien, a ktoré nemožno od sociálnej terapie oddeľovať. Nepôjde teda len o činností obsahujúce jednotlivé terapie, ale o komplex všetkých opatrení, ktoré si vyžaduje zmena, aby boli dosiahnuté vytýčené ciele v rámci v rámci plánu sociálnej terapie /čo je predchádzajúca / druhá/ fáza práce s klientom/
Najrozšírenejšou, teoreticky najprepracovanejšou formou terapie vo všeobecnosti je psychoterapia. Spoločným priestorom psychoterapie a sociálnej práce je každodenný život. Problémy, prekážky a výzvy každodenného života, ktorých spoločným menovateľom je neschopnosť, nevedomosť alebo nedostatok síl na strane klienta zvládať a vyrovnávať sa s úlohami, ktoré pred nás predkladá každodenný život.
Podobne sa volá aj kniha Nossrata Peseschkiana, ktorý je autorom pozitívnej
psychoterapie, a ktorý vo svojej knihe Psychoterapia v každodennom živote uvádza príklad často diferencovaného, ale neodôvodneného postoja ľudí k poruchám telesným /fyziologickým/ a poruchám duševným /psychickým/. 
/Psychológie dnes, č. 6/7. ročník, s. 22/

Ide v podstate o to, že ak napr. jeden z členov rodiny ochorie, často sa ostatných k nemu zmení v tom zmysle, že ho /ju/ opatrujú, robia veci, ktoré predtým bežne nerobili, prejavujú súcit, účasť a odhodlanie pomôcť. Pesischkian upriamuje pozornosť na prípady neurotického správania, porúch správania alebo hlbších psychiatrických porúch a na fakt, že v týchto prípadoch už na “symptómy tejto poruchy" nepozeráme podobne ako pri telesných dysfunkciách. Otázka znie, v čom sú tieto dysfunkcie iné, že si nezasluhujú podobný prístup.
Možno tieto úvahy posunúť aj do oblasti sociálnej, kedy rovnako aj na množstvo sociálne ťaživých situácií je spôsobených nedostatkom síl, nevedomosťou, neschopnosťou, čo sú v istom zmysle tiež dysfunkcie napr. v procese integrácie do spoločnosti, v procese zvládania vývinových úloh v jednotlivých etapách života a pod..
Ide o popis dysfunkčných prvkov, ktoré signalizujú isté volanie po zmene resp. po raste. Všetko sa vyvíja a pokiaľ sa v našich životoch vyskytne taká životná konštelácia, ktorá zabraňuje rastu a sami si s ňou nedokážeme poradiť, potrebujeme pomoc profesionála.

Peseschkianova koncepcia pozitívnej psychoterapie pritom vychádza z tézy, podľa ktorej každý človek - nezávisle na svojom doterajšom vývoji, veku, pohlaví, rase, triede, typu, chorobách i sociálnych “odchýlkach" - disponuje dvoma základnými schopnosťami:  1.  schopnosť poznania
               2. schopnosť lásky
pozn. možno vidieť, že v týchto východiskách sa premietajú základné hodnoty v sociálnej práci a ich styčným bodom je, tak ako to už bolo naznačené v úvode každodenný život a vyrovnávanie sa s požiadavkami každodennosti.
Schopnosť poznania sa vyvíja v súlade s úspechom alebo neúspechom, uspokojením a zlyhaním, ktoré človek prežíva. Keď dieťa v škole dostáva zlé známky, škola ho čoskoro prestane baviť. Prestane sa vyhýbať plneniu úloh, na čo zase zareagujú rodičia. Opačná skúsenosť vytvára predpoklady pre opačné /pozitívne/ postoje.
Schopnosť lásky môžeme vnímať v dvoch základných rovinách: schopnosť aktívne nadväzovať citové vzťahy /teda milovať/ a schopnosť prijímať a znášať citovú náklonnosť / teda byť milovaný/.
Schopnosť poznania a schopnosť lásky patria k podstate každého človeka. Čo znamená len jedno: Človek je vo svojej podstate dobrý!
Poruchy teda nemajú so základnými schopnosťami nič spoločného: neexistujú špatní ľudia /vo svojej podstate/ - to je posolstvo Peseschkianovej teórie aj pre sociálnu prácu, osvojenie tohto postoja vedie sociálneho pracovníka k ďalším sekundárnym postojom a dispozíciám, napr. kompetencia úspešne pracovať resp. vôbec pracovať s rôznymi cieľovými skupinami sociálnej práce.
Priestor pre psychoterapiu sa otvára v mnohých konkrétnych oblastiach sociálnej práce: sociálnej patológii, sociálnych dysfunkciách alebo jednoducho v oblasti rozvoja potenciálu osobnosti, skupiny resp. komunity. Jeden z často využívaných prístupov, a to nielen v oblasti sociálnej práce, je kongitívno-behaviorálna terapia /KBT/.
Príklad intervencií KBT s klientami trpiacimi sociálnymi fóbiami.
Sociálna fóbia - podľa Medzinárodnej klasifikácie chorôb, k základným rysom sociálnej fóbie patrí: intenzívny a trvalý strach zo skúmavých pohľadov iných ľudí v rôznych sociálnych situáciách, intenzívny a trvalý strach zo situácií, v ktorých je nutné podať výkon, pri ktorom môžu nastať ťažkosti a poníženia a vyhýbanie sa obávaným situáciám.
V pozadí tohto strachu stojí obava z negatívneho hodnotenia ostatnými. Veľmi často sa
týka napr. rečníckeho prejavu na verejnosti, stretnutie s neznámymi ľuďmi alebo písanie, či telefonovanie pred ostatnými. Sprievodnými javmi takýchto stavov sú telesné prejavy úzkosti - chvenie a búšenie srdca, potenie, sucho v ústach, bolesť hlavy a pod. Ak je postihnutý človek osamote, všetok strach a úzkosť sú preč. Poruchou trpia približne 2-3 ľudia zo 100,  na vlastnej koži zažije sociálnu fóbiu až 16% populácie, no skutočné čísla môžu byť oveľa vyššie. Kognitívno-behaviorálna liečba sociálnej fóbie využíva štyri základné metódy: poučenie o sociálnej fóbii a jej liečbe, nácvik sociálnych zručností, spochybňovanie úzkostných myšlienok a expozícia voči obávaným situáciám v predstave aj v skutočnosti.

1.   Poučenie o sociálnej fóbii
Na úvod terapie je potrebné zoznámiť klienta s modelom vzniku a udržovania sociálnej fóbie a informovať o tom, že je možné ju liečiť. Následne sa vysvetľujú jednotlivé liečebné metódy.
2.	Nácvik sociálnych zručností
Systematický nácvik sociálnych zručností je základnou metódou liečby sociálnej fóbie. Nacvičovanie prebieha v skupine klientov a postupuje sa od úloh jednoduchších k zložitejším. Nacvičujú sa neverbálne prejavy, zahájenie a ukončenie konverzácie, poskytovanie a prijímanie pochvaly, odmietnutie neoprávnenej požiadavky, vyjadrenie kritiky, empatické počúvanie a pod.. Pri nácviku sa využíva najmä metóda hrania rolí a spätná väzba v skupine, pričom je dôležitá najmä pozitívna /ale reálna/ spätná väzba, čo zvyšuje klientove sebavedomie.
3.	Spochybňovanie negatívnych myšlienok
V priebehu výcviku sa klientovi pomáhajú identifikovať negatívne myšlienky, ktoré vyvolávajú a zvyšujú riziko jeho úzkosti. Cieľom je v skupine tieto myšlienky spochybňovať a nachádzať na ne racionálne odpovedi. Klient by sa mal postupne naučiť používať tento postup sám v reálnych situáciách.
4.	Expozícia voči obávaným situáciám
Ďalšia dôležitá metóda liečenia, ktorú využívame až po zvládnutí nácviku základných sociálnych zručností 12. fáza/ v skupine na nečisto. Ak by sa zvolila expozícia príliš skoro, hrozí nebezpečenstvo, že klient situáciu nezvládne, čo môže viesť k tomu, že sa jeho negatívne sebahodnotenie a nízke sebavedomie ešte upevní. Zároveň platí, že ani naučenie sa správnym reakciám v skupine život klienta nijak nezmení, pokiaľ si získané skúsenosti nevyskúša v reálnom živote.
5.	Expozícia vo fantázii
Klient sa cez expozíciu vo fantázii môže konfrontofať a pripraviť sa na situácie, ktoré ho vonku čakajú a prehrať si ich v rôznych variantách. Tiež možno klienta vo fantázii vystaviť rôznym katastrofickým variantám, ku ktorým v skutočnosti dochádza veľmi zriedka, ale ktorých sa klient veľmi obáva. Ak klient vypracuje takýto katastrofický scenár, opakovane ho čítame v skupine tak dlho, až jeho miera úzkosti poklesne, prípadne až mu scenár prestane pripadať hrozivý a uvedomí si, že môže byť vnímaný napríklad ako smiešny.
6.	Expozícia in vivo
Klient dohodnuté situácie nacvičuje medzi sedeniami, výsledky zaznamenáva a svoje skúsenosti prináša na ďalšie sedenie. Je potrebné zdôrazňovať klientom, že ak majú byť výsledky terapie trvalé, je potreba, aby svoje sociálne zručnosti neustále trénovali v reálnych situáciách. Mali by preto zmeniť aj svoj aj svoj životný štýl tak, aby im poskytoval dostatok príležitostí k sociálnym kontaktom.
Ďalšími teoretickými konceptami terapie sú napr.: 
-	Psychodynamická terapia 
-	Rogersovská terapia 
-	Transakčná analýza 
-	Existenciálna analýza a logoterapia
Využívanie terapeutických prístupov v sociálnej práci vychádza z jednej zo základným paradigiem v sociálnej práci - terapeutickej paradigmy, /prednáška o rozporuplnostiach v sociálnej práci/. V sociálnej práci sa však stretávame s požiadavkou čo možno najkomplexnejšej intervencie, ktorá zároveň musí kombinovať prístupy charakteristické pre všetky paradigmy v sociálnej práci, aby sa eliminovali jednostrannosti a nedostatky jednotlivých metodických prístupov.

Terapeuticky orientovaný prístup napríklad do značnej miery postráda pochopenie štrukturálnych súvislostí problémov klienta, čo je však napríklad pozitívom a silnou stránkou v sociálnej práci vyvinutého úlohovo orientovaného prístupu, ktorý spadá do poradenskej paradigmy sociálnej práce. Úlohovo orientovaný prístup kladie dôraz nielen na individuálne potreby, ale aj na súvislosti klientovho problému so sociálnym prostredím. Na druhej strane nie je prítomná často potrebná hlbšia intervencia a analýza a tiež je tu badateľný nezáujem o klientovu históriu /resp. históriu vzniku problému/
Odpoveďou na požiadavku komplexnejších intervencií sociálnych pracovník ponúkajú rôzne modifikované eklektické prístupy, ktoré sú kombináciou rôznych metodických prístupov. Takéto prístupy vytvárajú priestor pre zohľadňovanie širších sociálnych podmienok klientových problémov a zaoberajú sa riešením praktických problémov klienta. Predpokladom je práca s vnútornými faktormi /prežívanie, jedinečnosť osobnosti klienta, aktivita a motivácia atd'./ a s jeho vonkajšími faktormi /požiadavky sociálneho prostredia, prístup k informáciám, médiám, sociálnym službám a pod./
Záverom je dôležité zdôrazniť ešte jednu podmienku využívania psychoterapie v sociálnej práci. Každý sociálny pracovník môže vykonávať psychoterapiu až po získaní príslušnej kvalifikácie, ktorou sú akreditované dlhodobé sebaskúsenostné výcviky, /spravidla min. 4-5 ročné/jednotlivých psychoterapeutických škôl. Profesia sociálneho pracovníka je jednou z pomáhajúcich profesií, ktorej nadstavbou môže byť takýto výcvik a organizácia, ktorá zastrešuje a háji záujmy profesnej skupiny psychoterapeutov j e Slovenská terapeutická spoločnosť.

POVAHA SOCIÁLNEJ PRÁCE V  DANOM  ZARIADENÍ   /VLÁDNY A NEVLÁDNY SEKTOR/
Charakter výkonu sociálnej práce závisí okrem:
-   makrosociálne pôsobiacej sociálnej legislatívy
-   a mikrosociálne uplatňovaných formách sociálnej práce /súvisí s tým kto, t.j. osobnosť sociálneho pracovníka a ako t.j. a používané metódy/ aj na
-   charaktere zariadenia, v ktorom sa sociálna práca realizuje
V anglosaskom prostredí, najmä v Spojených štátoch, došlo v priebehu a po druhej svetovej vojne k významným zmenám. Štátny sektor a sektor miestnej samosprávy v oblasti nápomocných disciplín svojím dominantným postavením výrazne presiahol svojou veľkosťou nevládny sektor, v tej dobe spravidla súkromné charitatívne organizácie a ich zariadenia. Tieto organizácie mali až do konca tridsiatych rokov dominantné postavenie v oblasti sociálnych služieb a dominantné postavenie a tiež silné finančné zázemie. Od polovice tridsiatych rokov však došlo k výraznému rozvoju “pečovateľského" štátu a ťažisko sociálnej práce sa začalo presúvať zo súkromného sektoru do štátneho. V šesťdesiatych rokoch minulého storočia tento trend ešte zosilnel v súvislosti s rastom tzv. “osobných služieb". Od tejto doby na seba štát berie rolu hlavného riešiteľa ťaživých sociálnych problémov. Je to vývoj, ktorého výsledky nie sú jednoznačné. Na jednej strane systém podpôr, dávok a dôchodkov, ktorý sa v povojnových rokoch značne rozšíril, pravdepodobne zmenšil rozsah chudoby u znevýhodnených obyvateľov /ľudia s duševným, telesným alebo zmyslovým postihnutím, rodín osamelých matiek, nezamestnaných a pod./, ale zároveň učil tieto osoby výraznej závislosti na tomto systéme, pretože starostlivosť z rodín a ich komunít sa preniesla od často centralizovaných domovov a podobných zariadení odtrhnutých od života. Naviac takýto systém bol často nedostatočne koordinovaný, nepružný a voči spoločnosti a voči spoločnosti iba čiastočne zodpovedný aparát riadený byrokraticky. Podobný vývoj sme zaznamenali aj v našich podmienkach.
Zmena prišla v osemdesiatych rokoch, kedy sa v anglosaskom prostredí kladie otázka, či osobné sociálne služby v tej podobe, do akej sa rozvinuli v období relatívneho blahobytu, sú vôbec efektívne a teda únosné. Postupne dochádza k spätnému procesu “deinštitucionalizácie" a “deetatizácie" formou čiastočného návratu k nevládnej charitatívnej činnosti a k prirodzenému poskytovaniu podpory a pomoci v podmienkach mestských štvrtí a obcí, pri súčasnom znižovaní administratívy a posilňovaní koordinácie vládneho a nevládneho sektoru a ich zariadení. Takýto vývoj viedol k zrušeniu viacerých nápomocných programov / dávky, podpory, dôchodky/, no na druhej strane to viedlo k spružneniu služieb, v niektorých ohľadoch ich zľavenie, ale najmä ich prispôsobenie potrebám klientov. V tomto ohľade zohrali významnú úlohu organizácie súkromného sektoru, ktorý má potenciál v mnohom predčiť štátny sektor: vynaliezavosť, motivovanosť, možnosť rýchlej a priamej spätnej väzby, pružnú orientáciu na miestne problémy, úspornosť, využitie bezplatnej dobrovoľníckej práce a lacnej “laickej" práce, relatívne neformálnu atmosféru v zariadeniach a osobnejší prístup ku klientom /aj keď nemožno paušalizovať/.
V súčasnosti prebieha podobný proces deinštitucionalizácie a deetatizácie aj v SR. Sme svedkami rozsiahleho prenosu kompetencií na nižšie stupne riadenia a bližšie k občanovi /v rámci procesu decentralizácie/ a pripravovaného rozsiahleho procesu reštrukturalizácie a “zoštíthľovania" štátnej správy. Ide teda o trendy, ktoré už na západe prebehli, pričom často využívame konkrétne skúsenosti týchto krajín, preberáme vhodné modely a modifikujeme na domáce prostredie, /aj v rámci úpravy legislatívy SR -proces aproximácie právneho systému/

Řezníček ďalej píše “najviacej možností uplatnenia sociálnych pracovníkov je zatiaľ v štátnej a miestnej správe. Na Slovensku to platí aj za cenu reformy a zoštíhľovania štátnej správy, pretože v oblasti vzdelávania je stále viac ako 90 % zamestnancov štátnej správy nekvalifikovaných /prieskum MPSVaR/ pričom vzdelanie týchto pracovníkov je v širokom spektre profesií od humanitného až po technické vzdelanie.
Sociálna práca v oblasti štátnej správy kladie dôraz najmä na tieto oblasti práce s klientmi: -    starostlivosť o ohrozené rodiny /matky a deti/
                       -    starostlivosť o sociálne potrebné osoby v dôchodkovom veku
                       -     pomoc spoločensky neprispôsobivým osobám
V	súčasnosti však ťažisko tejto práce zostáva v udeľovaní sociálnych dávok, terénnych šetreniach k nim /preverovanie nárokov/ a vyhotovovanie úradných záznamov ako dokladov k administratívnemu a súdnemu rozhodovaniu.
Poradenské inštitúcie tvoria paletu štátom organizovaných alebo aj neštátnych subjektov, ktoré poskytujú prevažne špecializované pedagogické a psychologické služby a sociálna práca je v nich skôr druhotná alebo podriadená. Možnosti v tejto oblasti sú otvorené, pretože styčných bodov medzi aplikovanou psychológiou, pedagogikou a sociálnou prácou v oblasti poradenstva.
Ďalšími významnými miestami k práci s klientami sú štátne, obecné a súkromné reziduálne zariadenia, ako domovy dôchodcov, kojenecké ústavy, domovy pre deti a mládež, sanatória a rehabilitačné zariadenia, denné stacionáre, liečebne, kliniky a nemocnice. V týchto zariadeniach prevažuje činnosť vychovávateľská, zdravotnícka a rehabilitačná. Klasické pobytové ústavy majú tendenciu k izolovanosti od vonkajšieho sveta občianskej spoločnosti, čo sa však v poslednom období mení a rozvíjajú sa viaceré spoločné aktivity. Možno tiež konštatovať, že možnosti sociálnej práce v týchto zariadeniach bývajú často nevyužité.
Sociálni pracovníci sú tiež činní v sektore zdravotníctva. Česká a slovenská sociálna práca majú v tomto ohľade hlbokú tradíciu, pretože sa od svojich počiatkov v našich krajinách delila na zdravotnícku a civilnú. Vďaka profesii sociálnych sestier, čo boli zdravotnícke pracovníčky so sociálnou nadstavbou, sa v minulosti sociálna práca udržala organizačne. Dôraz kladený na zdravotnícku prípravu bráni sociálnym pracovníkom pracovať v nemocniciach a klinikách. Možnosti sa však rozširujú vzdelávaním sociálnych pracovníkov na Trnavskej univerzite a svetovými trendami rozvoja klinickej sociálnej práce.
Špeciálnym zdravotníckym odborom je starostlivosť o duševne chorých. Ťažisko práce s týmito osobami na západe je pomoc a sprevádzanie v ich prirodzenom prostredí a vytváranie poradenských stredísk alebo tímov alebo budovanie denných stacionárov resp. kliník, ktoré sú k dispozícii klientom a ich rodinám.
V	poslednom období sa rozvíjajú podmienky pre sociálnu prácu najmä v neštátnych organizáciách. V našich podmienkach k nim patrí v oblasti charity najmä Slovenská katolícka charita so sieťou vlastných zariadení, ale aj množstvo občianskych združení a neziskových organizácií, ktoré aktívne rozvíjajú svoju činnosť. Cieľom týchto organizácií je rozšíriť také služby klientom, ktoré verejný sektor neposkytuje alebo nemá záujem poskytovať, prípadne doplnenie tých, ktoré štát a samospráva ponúkajú. Vzájomne sa však líšia hierarchizáciou, dôrazom na špecializované odbornosti psychologické, klinické alebo pedagogické, inde sa zase kladie dôraz na zaujatie a motiváciu alebo náboženské zameranie.
Veľké možnosti sa otvárajú v oblasti skupinovej a komunitnej sociánej práce, výskume, hájenia práv klienta a podporovania svojpomocných skupín klientov a ich rodín.

Výkon sociálnej práce závisí od :
makroúroveň - sociálna legislatíva, sociálne normy, sociálna politika
mezoúroveň -  typ organizácie alebo zariadenia, zažitá koncepcia práce, typ klientely,
odbornosť a náplň práce personálu, medziosobné vzťahy, spôsob vedenia inštitúcie, podniková sociálna práca
mikroúroveň - osobnostné a metodické predpoklady, t.j. konkrétnym pracovníkom
uplatňované formy sociálnej práce, praktická realizácia sociálnej práce

Historický pohyb ťažiska výkonu sociálnej práce - neštátne a charitatívne organizácie & štát / welfare state/
Horizontálne a vertikálne členenie typov zariadení
•	horizontálne - napr. štátne zariadenia, obecné a neštátne + charita
•	vertikálne - napr. MPSV a R, Krajský úrad a Okresný úrad

1. SOCIÁLNA NÁUKA CIRKVI
Cirkev už sto rokov /počnúc encyklikou Leva XIII. Rerum novaruni/ stavia do služieb ľudskej spoločnosti a sociálnej spravodlivosti svoje sociálne učenie.
I keď je primárne poslanie Cirkvi výlučne náboženské, Cirkev ako mravná autorita vychováva ľudí, aby konali zodpovedne a presadzuje etické zásady a všeobecne platné princípy tak v spoločenskom, ako aj hospodárskom živote.
Základným cieľom SNC je život spoločenstiev, národov a štátov v slobode, v prosperite a istote.
KONŠTITUUJÚCE PRVKY SNC
SNC chce prispieť k riešeniu nahromadených sociálnych otázok dneška ako sú: zachovanie mieru, odstránenie násilia, ochrana rodín, zníženie nezamestnanosti a zabezpečenie pracovných príležitostí, ochrana vlastníctva, životného prostredia a mnohých ďalších.
Pramene SNC: výklad jednotlivých tém sociálneho učenia sa opiera o Učiteľský úrad Cirkvi a pápežské encykliky. Primárnymi prameňmi SNC sú prirodzený rozum /prirodzený zákon/ a nadprirodzené zjavenie /Božie zjavenie/
SNC je autonómnou vedeckou disciplínou v rámci širokej a komplexnej oblasti morálnej teológie a sociálnej morálky. Každá veda si osebe robí nárok na pravdu. SNC si však nielen nárokuje na pravdivosť svojho učenia, ale aj zaväzuje svojich veriacich toto učenie pokladať za pravdivé. Ide tu o rešpektovanie cirkevnej autority, t.j. Učiteľského úradu Cirkvi, ktorý garantuje pravdivosť cirkevnej sociálnej náuky.
Základom a cieľom SNC je dôstojnosť človeka s jeho neodcudziteľnými právami. Rešpektovanie prirodzenej dôstojnosti klienta
Predpokladom tohto morálneho postulátu je vzťah sociálneho pracovníka k sebe samému. Ak mám vnímať a rešpektovať dôstojnosť inej osoby, musím najprv vnímať a rešpektovať dôstojnosť seba samého. Súčasťou sociálnej práce je potom prezentácia tohto postoja navonok a vedenie klientov k budovaniu si obdobného vzťahu aj k vlastnej osobe.
Na dôstojnosť človeka sa možno pozrieť z dvoch základných hľadísk:
1.	z pohľadu viery, ktorú reprezentuje sociálna náuka cirkvi, a ktorá odvodzuje prirodzenú dôstojnosť zo stvorenia človeka Bohom na svoj obraz
2.	z pohľadu evolúcie t.j., že človek je svojimi schopnosťami a možnosťami nadradený nad ostatné živé tvory, každý je jedinečnou a neopakovateľnou bytosťou, z čoho plynie jeho právo na rešpektovanie prirodzenej dôstojnosti človeka. Tieto argumenty však môžu viesť o úvahách o antropocentrizme, a preto je potrebne vnímať prirodzené práva človeka už len preto, že JE /existuje/, a túto morálnu axiómu nemôže sociálny pracovník spochybňovať.
V	konečnom dôsledku však, i keď z rôznych uhlov, dospievame k rovnakému záveru, ktorý je najvyšším princípom regulovania celej sociálnej sféry - dôstojnosť ľudskej osoby.
Ktorý sociálny pracovník je lepší, veriaci alebo neveriaci?
Ako premietnuť sociálnu dôstojnosť s ohľadom na neochotu alebo neschopnosť rešpektovať sociálne normy?
V	takejto situácii spravidla dochádza zo strany porušovateľa noriem k priamemu alebo
nepriamemu zásahu do práv a slobôd iných a spoločnosť si v takom prípade uplatňuje svoje právo pristupovať diferencovaným spôsobom. Ten by však vždy mal rešpektovať ľudskú dôstojnosť.
Preto aj v prípade reštrikčných opatrení vykonávaných sociálnym pracovníkom, je zároveň potrebné poskytnúť týmto osobám pomoc príp. náležitú starostlivosť.
SVÄTÉ PÍSMO A OTÁZKY HOSPODÁRSKEHO A SOCIÁLNEHO PORIADKU
Úlohou SNC je formulovať etické zásady, základné mravné princípy, platné v sociálnom a hospodárskom živote.
Dlhý čas sa katolícke sociálne učenie opieralo najviac o prirodzený zákon vo svojich argumentáciách, čiže o rozumové poznanie a kresťanskú filozofiu. Druhý vatikánsky koncil sa však vo svojej teologickej orientácii zameral viac na Sväté písmo, ktoré sa tak stalo aktuálnejším i pri úvahách o spoločenskom a hospodárskom živote. Sväté písmo samo osebe neobsahuje však nijakú náuku o hospodárstve alebo štáte. Tento posun je veľmi citeľný v encyklike Jána Pavla II. Laborem exercens, ktorá je preniknutá citátmi Svätého písma, ktoré slúžilo ako teologická argumentácia.
Na druhej strane Sväté písmo neobsahuje smernice pre politický a hospodársky poriadok spoločnosti, ani odpovede na mnohostranné procesy moderného hospodárstva. Preto musí SNC hľadať pomoc v profánnych /svetských/ vedách /sociológia, ekonómia../ Úlohou SNC je teda vybrať z výrokov Svätého písma, ktoré sa viažu na židovskú epochu spred dvetisíc rokov, vybrať pre súčasnosť nadčasové myšlienky a aplikovať ich na dnešnú spoločenskú situáciu. Cirkev má právo, ba povinnosť apelovať na svedomie zodpovedných orgánov, ako sú vlády, politické strany a iné, keď ide, povedzme o otázky nezamestnanosti, práce, pracovného času, školstva, daní a podobne. No riešiť tieto otázky nieje úlohou SNC, čo platí tiež pre sociálne reformy vo svete. Cirkev ,zároveň samotnou existenciou SNC, sa nesnaží vzťahovať ju na svetské záležitosti. Potvrdzuje ich autonómiu. Tak ako umenie sa má posudzovať podľa vlastných zákonitostí, aj hospodárstvo máme posudzovať podľa ekonomických zákonitostí. To však vôbec neznamená, že sa tieto oblasti v dôsledku vlastných zákonitostí môžu vyhnúť mravnému hodnoteniu.
ZÁUJEM CIRKVI O SOCIÁLNE POLOŽENIE ČLOVEKA
Záujem Cirkvi o sociálne položenie človeka nieje len v oblasti teoretickej, ale od počiatkov existencie Cirkvi sa prejavoval aj v oblasti charitatívno-sociálnych akcií. Na jednej strane to bola obrana a ochrana chudobných a utláčaných a na strane druhej podpora nemocníc, sirotincov, útulkov pre pútnikov a cudzincov. Núdzni, ktorých Cirkev pravidelne podporovala sa volali “matricularri", t.j. zapísaní do cirkevnej matriky chudobných. V roku 251 mala rímska Cirkev 1500 matrikovaných chudobných a pápež Kornel píše, že prostriedky vystačili pre všetkých. Neskôr sa zaužívalo pravidlo. Pápež Lev XIII. - encyklika Rerum novarum - položila základy pre ďalší rozvoj SNC
-    vyložil v nej princípy sociálnej náuky, ktoré mali prispieť k riešeniu žalostného položenia robotníctva v 19. storočí. Radikálne tiež odmietol myšlienky ujímajúceho sa socializmu, ktorý budoval na násilnom riešení sociálnych otázok.
Pius XI. - o 40 rokov neskôr, keď priemyselná revolúcia viedla stále k väčšej koncentrácii kapitálu a moci v rukách nepočetnej skupiny a stále väčšej koncentrácii kapitálu a moci v rukách nepočetnej skupiny a stále ostrejšiemu boju medzi masou robotníctva a zamestnávateľmi. Vo svojej encyklike Quadragesimo anno uvažoval o priemyselnej spoločnsti a zdôrazňuje, že kapitál, ako aj práca musia napomáhať spravodlivý spoločenský poriadok. Táto encyklika formuluje aj jeden zo základných princípov sociálnej náuky -princíp subsidiarity.
Ján Pavol II. - vydáva sociálnu encykliku Laborem exercens práve v časoch novej spoločenskej krízy v 80-tych rokoch vyvolanej zvýšením ropy na svetových trhoch, čím došlo k veľkému nedostatku pracovných príležitostí.

Názov disciplíny: Teória sociálnej práce II.
Vyučujúci:      Dr. Tvrdoň Miroslav Mgr. Tomka Milan Mgr. PolákováMartina
ECTS kredity: 4
Forma ukončenia: písomný test
PARADIGMY A DILEMY SOCIÁLNEJ PRÁCE
- Čo študuješ?
- Sociálnu prácu..
- A je aj asociálna práca ?..
I.	Poslanie a cieľ sociálnej práce
Jedna zo starších definícií sociálnej práce tvrdí, že sociálna práca je jednoducho to, čo robia sociálni pracovníci. Hanvey a Philpot túto definíciu v inverznej podobe aktualizovali a tvrdia, že sociálna práca je často to, čo iní - zdravotné sestry, lekári, pedagógovia, polícia atď. nerobia. D    obdobné vymedzenie sociálnej práce je síce pružné, ale hranice sociálnej práce definuje veľmi difúzne V histórii vývoja sociálnej práce bolo formulovaných mnoho cieľov, často aj protichodných:
a)	cieľom SOCP je pomáhať klientom
b)	cieľom SOCP je sociálna kontrola a riešenie, či prevencia sociálnych problémov
c)	cieľom SOCP je okrem kontroly aj podpora zmeny /indivídua, sociálnych vzťahov,
sociálneho prostredia../ a sociálne zachovanie /t.j. pomoc pri zachovaní akceptovateľného spôsobu života tých, ktorí toho nie sú schopní vlastnými silami/
d)	- v súčasnosti sa často cieľ SOCP opiera o koncept sociálneho fungovania
Navrátil a Musil upozorňujú, že termín sociálne fungovanie označuje komplex nasledujúcich činností:
-ľudia a prostredie sú trvalo v interakcii
-prostredie kladie na človeka určité požiadavky /očakávania - sociálne role/ a človek je nútený na ne reagovať
-medzi požiadavky prostredia a človekom je obvykle rovnováha; ak sa človeku nedarí tieto požiadavky napĺňať, rovnováha je rozkolísaná a vzniká napätie a problém
-niektorí ľudia sú schopní adekvátne reagovať na vzniknuté požiadavky, iní túto schopnosť nemajú a svoju situáciu nezvládajú
-príčinou môže byť	- nedostatok sociálnych kompetencií
•	neprimeranosť požiadaviek prostredia voči nemu
•	nemožnosť prístupu k hodnotámspoločnosti
-predmetom intervencie sociálneho pracovníka je:
•	interakcia medzi klientovou sociálnou kompetenciou /t.j. schopnosťou zvládať/ a požiadavkami a očakávaniami prostredia
•	 podpora sociálneho fungovania
a)	podpora získavania informácií, nadobúdania zručností, ktoré umožnia klientovi zvládať požiadavky prostredia
b)	ovplyvňovať tie nároky prostredia, ktoré sú nadmerné či inak problematické
Ak sociálny pracovník bude vychádzať z predstavy, že cieľom sociálnej práce je podpora sociálneho fungovania, mal by si ujasniť dva aspekty pojmu:
1.	ktoré faktory sociálneho fungovania považuje za podstatné /závisí od paradigmy/
2.	ktoré situačné faktory /bariéry a predpoklady/ sociálneho fungovania zohrali alebo zohrávajú v živote klienta alebo skupiny rozhodujúcu úlohu /závisí od situácie/
Identifikácia týchto faktorov bude závisieť od paradigmy, ktorú si sociálny pracovník zvolí ako východziu, pretože zástanci každej z nich považujú za dôležité iné faktory, od ktorých závisí, čo si bude pracovník všímať pri riešení konkrétneho problému klienta.
Navrátil a Musil však v tejto súvislosti upozorňujú, že mechanické uplatňovanie ktorejkoľvek paradigmy ku klientovi môže viesť k tragickému opomenutiu niektorej dôležitej okolnosti klientovho života. Je tiež preto nevyhnutné venovať pozornosť individuálnej konfigurácii bariér a predpokladov sociálneho fungovania označovanej ako životná situácia.
II.         Paradigmy sociálnej práce
* paradigma - model alebo koncept, ktorý dospieva k cieľu sociálnej práce vlastnou cestou - vlastné metódy, prostriedky, vlastná interpretácia pojmu “sociálne fungovanie" a s kladením dôrazu na inú profesnú výbavu sociálneho pracovníka
V sociálnej práci sa v priebehu 20. stor. vykryštalizovali tri odlišné prístupy, ktoré Payne ľ911 označuje ako tzv. malé paradigmy. Podľa Payneho sociálna práca doposiaľ nedisponuje tzv. veľkou paradigmou, ktoré by rozpracovávala teoretické, výskumné a praktické postupy do konzistentného celku.
(pozn. z tohto hľadiska nieje ani systemický prístup jednou z paradigiem sociálnej práce, ako je tomu v psychológii, aleje vnímaný ako praktická teória, t.j. definuje konkrétne pracovné postupy)

1.	SOCIÁLNA PRÁCA AKO TERAPEUTICKÁ POMOC /terapeutická paradigma/
-hlavný faktor sociálneho fungovania je - duševné zdravie a pohoda človeka
-cieľ - zabezpečiť jednotlivcom, skupinám i komunitám psychosociálnu pohodu
-prostriedkom - podpora a uľahčovanie ich rozvoja s dôrazom na komunikáciu a
 budovanie vzťahu
-praktická teória: humanistické, napr. Rogersova humanistická koncepcia,
 existencialistické a sociálnopsychologické teórie
-profesná výbava sociálneho pracovníka sa opiera o psychologické vedomosti a
 terapeutický výcvik

2.	SOCIÁLNA PRÁCA AKO REFORMA SPOLOČENSKÉHO PROSTREDIA
/reformná paradigma/
-hlavný faktor sociálneho fungovania - spoločenská rovnosť v rôznych dimenziách
 spoločenského života; v rámci toho sa hovorí o elitách, ktoré akumulujú a obnovujú
 spoločenskú moc a zdroje vo svoj prospech - tak vzniká útlak jedných druhými
-cieľ - zmocňovanie /z čes. zmocňování, ang. empowerment/ jednotlivcov a skupín v  smere zvyšovania podielu klientov na tvorbe a zmenách spoločenských inštitúcií
-kontrola a moc klienta nad vlastným životom sa dosahuje /na rozdiel od terapeut,  a   porád, prístupov/ cez signifikantnú spoločenskú zmenu.
- budovanie spoločnosti na rovnostárskych princípoch
•	prostriedky - podpora spolupráce a solidarity v rámci určitej spoločenskej skupiny - praktické teórie - radikálne a antiopresívne teórie, štrukturálny model atď. 
•	vzdelanostná výbava - politológia, sociálna filozofia, sociológia

3.SOCIÁLNA PRÁCA AKO SOCIÁLNO-PRÁVNA POMOC /poradenská paradigma/
•	sociálno-právna pomoc 
•	cieľ - podpora osobného a komunitného rastu, zmena spoločnosti a jej inštitúcií, aby lepšie zodpovedali potrebám občanov, no v praxi sa zameriavajú na malé, individuálne zmeny, ktoré obvykle nevedú k väčšej sociálnej zmene /tak ako sa o to snažia reformné prístupy/
- prostriedky - pomoc klientom prostredníctvom poskytovania informácií, kvalifikovaným poradenstvom, sprístupňovaním zdrojov a mediáciou
- praktický prístup - úlohovo orientované prístupy a systémové prístupy
•	teoretické zázemie sociálneho pracovníka - psychológia, sociológia a právo
Vzťah medzi jednotlivými paradigmami u predstaviteľov krajných pozícií môže byť veľmi kritický, ale dochádza tiež k tomu, že stúpenci jednej paradigmy oceňujú význam časti inej koncepcie.
III.  Dilemy  /rozporuplnosť/  sociálnej práce
V 19. a 20. storočí sa vo vývoji sociálnej práce prejavilo viacero protichodných tendencií. Tieto tendencie sú tak súčasťou vývoja, ako aj problematikou súčasného rozvoja sociálnej práce.

1.	Formalizácia a deformalizácia
-zatiaľ čo v 19. storočí bola sociálna práca prevažne iniciatívou súkromných a   cirkevných organizácií, je 20. storočie obdobím rozšírenia štátom organizovaných služieb
-v priebehu sociálnopolitického myslenia vznikla pochybnosť, či formálne organizovaná sociálna práca je schopná riešiť sociálne problémy úspešnejšie a vo svojich dôsledkoch lacnejšie, ako keď sa veciam nechá voľný priebeh - tak vznikla snaha o deformalizáciu 
-deformalizácia má viacero rovín
•	návrat sociálnej práce do prirodzeného prostredia klienta
•	rozvoj neziskového sektoru, kde sa sociálna práca vykonáva tak na profesionálnom
základe ako aj na princípe občianskej vzájomnosti a solidarity
-“proces deprofesionalizácie odstraňuje rozporuplnosť nápomocných služieb v modernej spoločnosti, ktorá v záujme vyššej racionalizácie a efektívnosti svojho fungovania neustále zaberá jednotlivcom, rodinám a spoločenstvám viac prirodzených činností a robí ich predmetom formálne organizovaného, financovaného a centralizovaného úsilia" » »  nerešpektovanie princípu subsidiarity

2.Profesionalizácia a deprofesionalizácia /veľmi úzko späté s predchádzajúcou dilemou/ 
-profesionalizácia znamená, že profesná skupina vyvíja snahu kontrolovať, typizovať a štandardizovať prácu v okruhu svojej kompetencie
-profesionalizáciu sprevádzajú tieto procesy
a)	vznik nových foriem vzťahov medzi sociálnymi pracovníkmi a klientami
b)	ovplyvňovanie rozhodovania o vhodných metódach poskytovania služieb, o smere budúceho vývoja praxe /tvorba profesných organizácií a odb. školstva/
c)	budovanie profesného statusu v hierarchii ostatných profesií
d)	tvorba profesného etického systému
e)	polemiky o rozsahu kompetencií medzi príbuznými profesiami
-deprofesionalizáciu požadujú tzv. prívrženci alternatívnej sociálnej práce, ktorý má otvoriť prístup k sociálnej práci aj laikom
-sociálna práca poskytovaná priateľmi, rodinou, susedmi, kňazom a dobrovoľníkmi   podľa nich vedie k výraznejším výsledkom ako odborný prístup

-Možný v tejto súvislosti konštatuje, že profesionálna intervencia prináša početné výhody práve svojou racionalitou, orientáciou na praktický výsledok, profesionálnou kompetenciou, ale miera účinnosti takejto formy pomoci je aj tak často veľmi nízka

3.	Normatívnosť a nenormatívnosť
-sociálna práca sa v počiatkoch zadefinovala ako profesia pomáhajúca ľuďom stojacim mimo tzv. majoritnú spoločnoť, aby sa prispôsobili tejto spoločnosti, čím sa prihlásila k normatívnemu princípu; sociálna práca si kládla za cieľ sprostredkovať základné kultúrne hodnoty a životný štýl majoritnej spoločnosti príslušníkom sociálnych minorít / chudobní, bezdomovci, prisťahovalci a pod./ ►viesť ich k životu podľa noriem majority -v 20. storočí sa z charitatívnej práce dobrovoľníckych združení postupne stala etablovaná disciplína so svojím vlastným etickým kódexom, psychosociálnou metodikou, formálnym spôsobom výučby a so silnými finančnými a organizačnými vzťahmi k štátnej správe; zo svojich počiatkov si však naďalej zachovala normatívnu funkciu, t.j. umožniť čo možno v najširšej miere takzvane normálny život ľuďom, ktorým z rôznych dôvodov nieje prístupný.
-až v 60-tych rokoch sa proti tomuto prístupu v práci s klientami stavajú marxistický orientovaní prívrženci, ktorí sociálnu prácu chápu ako mobilizáciu chudobných vrstiev a prevzatie politickej moci; k nim sa pridávajú kritici reziduálnych zariadení /ústavy, liečebne, domovy pre postihnutých/, t.j. nie prispôsobovanie sa normám väčšiny, ale presadzovanie vlastných predstáv, štýlu, potrieb...
-snahou bolo potom logicky tiež zrušenie hierarchických rozdielov medzi personálom a klientmi, uvolnenie formálneho režimu a prenášanie poskytovaných služieb do prirodzeného prostredia klientov (súvislosť s formalizáciou a deformalizáciou sociálnej práce)
-v sociálnej práci tento prístup spochybnil ponímanie práce ako povinnosti a obecnú uplatniteľnosť konzumnej životnej orientácie mimo kultúru západného sveta, čím sa nabúralo ponímanie sociálnej práce ako profesie, ktorá definuje sociálne problémy ako riešiteľné obtiaže konkrétnych osôb a pretvárajú do roviny boja proti majoritnej spoločnosti /t.j. chyba nieje v indivíduu, ktorému treba pomôcť, ale nastolila sa otázka sociálnej spravodlivosti a sociálna práca sa stala bojom minorít za spravodlivejšiu spoločnosť/
-podobne aj na Slovensku dochádza postupne po r. '89 k ústupu od dávkovej a represívnej agendy k návratu k tradíciám liberálnej spoločnosti.
-zároveň k problematike normatívnosti sociálnej práce môžeme zaradiť aj fakt, že sociálna práca je vo svojom pôsobení závislá na občianskom povedomí o tom, čo sociálne problémy sú a ako by sa mali riešiť, /t.j. kto určuje čo je norma a čo nie/

4.	Pomoc a sociálna kontrola
•	na jednej strane predovšetkým sami sociálni pracovníci sú presvedčení, že najvlastnejším cieľom sociálnej práce je úsilie pomáhať klientom, na strane druhej považujú najmä politici za cieľ sociálnej práce sociálnu kontrolu
•	rozvoj sociálneho štátu a sociálnej práce priniesol po II. svetovej vojne nekontrolovateľný rast výdajov a demotivačný a destabilizujúci vplyv sociálnych dávok; tým dochádza v občianskom povedomí k spájaniu obmedzenej účinnosti sociálneho štátu so sociálnou prácou, ktorá tým získava problematickú povesť 
•	na druhej strane pri snahe o presadzovanie princípu slobodného rozhodovania a osobnej zodpovednosti klienta dochádza k vedomému potlačovaniu kontrolnej funkcie sociálnej práce, čím sa môže obmedziť jej účinnosť 

5.   Polyvalencia a špecializácia
-ďalšia dilema sociálnej práce vznikla v súvislosti s organizáciou sociálnych služieb
-polyvalencia má dve roviny - sociálny pracovník v rámci svojej územnej kompetencie: a)   poskytuje služby v najrozmanitejších životných situáciách /problematika mladistvých aj dospelých delikventov, občanov invalidnými a starými, práca s rodinami..../ 
b)pri poskytovaní služieb sa sociálny pracovník zameriava na ovplyvňovanie a sanáciu širšieho sociálneho prostredia, najmä rodinného; čiže poskytovať pomoc nielen jednotlivcovi, ale ovplyvňovať aj ďalších členov rodiny, komunity z dôvodu vzájomnej súvislosti a podmienenosti vzniku a šírenia sociálnych problémov v interakcii so sociálnym prostredím 
-ak polyvalencia je prístup, kedy kompetencia sociálneho pracovníka je založená na územnom princípe, špecializácia je také ponímanie sociálnej práce, kedy sa sociálny pracovník v rámci svojho profesionálneho pôsobenia zaoberá iba určitým sociálnym problémom alebo jedným z jeho aspektov.

6. Sociálna práca ako veda a umenie
-profesiu ako umenie je možné si osvojiť iba do určitej miery. Osvojiť šije možné vedomosti, metódy, prístupy, mnohé je možné si prečítať, odpozorovať, ale umenie sa týmto spôsobom nedá osvojiť, je potrebný aj talent a odhodlanie; podstatou umenia pomáhať sú spôsoby, ktorými sa uberá pracovníkova myseľ pri práci; tieto spôsoby sa dajú cvičiť, rozvíjať a precizovať; Úlehla hovorí “Akonáhle sa vydáte na cestu skúmania vlastného myslenia, nie je už cesta späť" 
-sociálna práca je umením, ktoré vyžaduje veľkú škálu zručností t.j. porozumenie pre potreby druhých, osobné nasadenie, schopnosť pomáhať tak, aby sa klienti nestali závislí na pomoci zvonku - označujeme ako princíp kontrolovaného osobného zaujatia
-sociálna práca je tiež vedou, pretože disponuje teóriami a ďalej vytvára nové teórie vysvetľujúce vznik a riešenie sociálnych problémov
•	zároveň sociálna práca ako každý iný samostatný vedný odbor musí spĺňať tieto atribúty:
•	vlastný predmet odborného záujmu
•	vlastné metódy práce
•	systém vlastných poznatkov
•	vzťahy s hraničnými a ostatnými vednými disciplínami
•	dejiny myslenia, výskumu a praktickej činnosti
Aj keď sociálna práca má spoločné poznatky a metódy, zajíma v systéme vied samostatné postavenie. To čo ju odlišuje od ostatných vied je dôraz na sociálne fungovanie klienta.

+ Kopřiva - Lidský vztah jako součást profese - s. 21- 27 /Paradoxy profesionálneho pomáhania/

SOCIÁLNA PRÁCA A SYSTÉMOVÁ TEÓRIA
Systemická teória má svoje korene v terapeutickej práci s rodinami. Prvé počiatky práce orientovanej na rodinu nájdeme už v sociálnej práci minulého storočia. Už v roku 1890 kritizovala americká sociálna pracovníčka Zilpa Smithová svojich kolegov: “Väčšina z vás sa stará o jednotlivých chudobných alebo chorých ľudí bez toho, aby ste videli ich rodinné vzťahy. My sa však staráme o rodinu ako celok, väčšinou s cieľom zachovať ju, niekedy tiež pomôcť k jej rozpusteniu" /Broderick a Schrader, 1981, s. 6/
V histórii bolo viacero zvučných mien, ktoré pripravovali cestu systémovo orientovanému spôsobu pohľadu: napr. Jacob Moreno, zakladateľ psychodrámy, ktorý považoval človeka a jeho sociálnu sieť za nedeliteľnú súčasť alebo Alfréd Adler, ktorého teória je z podstatnej časti teóriou sociálnej determinácie ľudského chovania.
Živnou pôdou systemickej teórie sú napríklad modely vied o systémoch rozvíjajúcich sa najmä po druhej svetovej vojne, ako sú kybernetika, teória informácie, obecná teória systémov a pod.. Tu vidíme styčné body sociálna práca - systémová teória - systemická teória.
Systemický prístup bol pražským Inštitútom pre systemickú skúsenosť zadefinovaný ako disciplína skúmajúca systémy ako konštrukty pozorovateľa používané v psychoterapii, sociálnej práci, medicíne, lingvistike ale aj v oblasti služieb ako je podnikanie, sociálny management, správa a politika.
Teória systémov sa vyvíjala najprv v biológii a vo fyziológii. Prielom zaznamenala po druhej svetovej vojne ako kybernetika /náuka o riadení technických systémov/. Nie náhodou začal systemický rodinný výskum v Palo Alto “Silicon Valey" v roku 1950 v stredisku amerického počítačového výskumu. Ústredným problémom bolo udržanie ROVNOVÁHY v rodinnom systéme, t.j. priblíženie sa k žiadúcemu stavu /homeostáze/ vykonávaním cielených zásahov v smere “má byť".Tento vývoj však nepriniesol, čo sľuboval. Predstava cieleného a plánovaného riadenia systémov sa ukázala klamnou.
Vo fyzike a v chémii však boli neskôr popísané fenomény, kedy za určitých podmienok môžu systémy samy seba organizovať, utvárať nové systémy, meniť sa, t.j. nielen stabilizovať už staré štruktúry /v smere má byť/
Tým bola opustená homeostáza ako ústredný pojem teórie systémov a zaujímavou sa stala ZMENA v systémoch, ktorá sa nepredvídateľne, lokálne neplánovite a často ireverzibilné vyvíjala z pôvodne zdanlivo stabilného systému do nových, často prekvapivých foriem. Túto zmenu charakterizuje formulácia tzv. “druhého zákona pre systémy", podľa ktorého “veci sa stávajú viac usporiadanejšími, ak ich ponecháme samy sebe", (aj vo výchove)
Pre prácu s klientom to znamená: - pracovníci /terapeuti, poradcovia, sociálni pracovníci/ sa vzdali myšlienky, že by mohli kontrolovať dianie v systéme, naďalej si však uvedomovali možnosť rozrušenia systému zvonku, takže tieto myšlienky neznamenali koniec terapeutickej zodpovednosti.
Ak však dianie v systémoch podlieha aj tak ich sebaorganizácii a tento vývoj nemožno zastaviť, pracovník nemôže svoje systémy preto ani objektívne popísať /nepredvídateľne podlieha zmene/, ani inštruktívne riadiť. Tým pádom sa však menia aj predstavy o roli terapeutov a poradcov. Sú teraz menej odborníkmi na vec - nikto nepozná situáciu lepšie ako klienti sami -, skôr sú expertmi na to, ako uviesť do chodu pomáhajúce procesy, sú viacej zvedaví na logiku svojich klientských systémov /rodina, škola, trieda, partia/
Čo je systém
Systém nemožno definovať ibajeho vnútorným svetom. Systém ako taký je rozpoznateľný až vtedy, keď ho možno rozlíšiť od jeho prostredia, a to evidentne nieje možné bez pozorovateľa, ktorý rozhoduje o tom, čo považuje za systém a čo za prostredie.
Prvé rozlíšenie, ktoré je možné urobiť, je rozlíšenie živých a neživých systémov. Je zrejmé, že majú úplne rozdielnu dynamiku. Plasticky sa to javí, ak porovnáme otázky, ktoré si kladieme, ak uvidíme “bouli" na aute priateľa a na jeho hlave: /situácia po týždni/
auto - “Prečo si to ešte neodstránil?"
hlava - “Ako to, že to ešte máš na hlave?" t.j. “Čo si robil pre to, že si si tú hrču na hlave udržal?"
Živé systémy sa vyznačujú zvláštnou vlastnou dynamikou, ktorú aktívne udržujú. Pre živé systémy teda platí toto: “Všetko sa mení, s výnimkou situácie, kedy sa niekto alebo niekto postará o to, aby to zostalo tak, ako to je" /Simon/
        Živé, dynamické systémy, oproti neživým zjavne disponujú potenciálne nekonečne veľkým množstvom možností správania.
--► príklad z čiernou bedňou - štyri tlačítka v štyroch farbách a štyri žiarovky... s. 42
-  klient je najkompetentnejšia osoba, ktorá má najväčší potenciál prísť na to, čo treba, čo chce a ako to chce., úlohou pracovníka je viesť dialóg s klientom tak, aby boli vytvorené podmienky k tomu, že klient svoj potenciál využije..
- Systemický prístup pomenoval základnú terapeutickú dilemu, pred ktorú je pracovník vždy postavený: “jednaj účinne, bez toho, aby si vopred vedel ako" Súčasne tvrdí, že prekročiť túto dilemu nie je možné expertnou cestou, ale ponúka inú cestu, cestu spolupráce. Pracovníkovi potom zostáva definovať jediné, čo môže definovať, totiž seba. Všetko ostatné sú výpovede mimo neho a majú fenomenologický základ-výpoveď o javoch /ako veci /ľudí/ vnímame a nie výpoveď o podstate týchto vecí. Nárok na pravdu a objektívne posudzovanie tým stráca význam/.
•	Gianfranco Cecchin povedal:,, Najnebezpečnejší je ten pracovník, ktorý verí, že to, čo hovorí, je pravda."
Preto bolo možné sformulovať nasledujúce pravidlá:
Pracovník má mať vieru v klientovu schopnosť rozpoznať, čo je pre neho dobré.
Ďalej je to predpoklad, že klient je schopný svoje problémy riešiť a v minulosti tak činil.
Spoločné ciele určuje a špecifikuje klient.
Klient je expert na vlastný život, a ak má byť v rozhovore niekto chytrý, tak je to on.
Heinlain: “Experti sa na ostatné stvorenia dívajú skrze prsty a v hĺbke duše skrývajú
tajné poznanie, že oni, jedine oni, vedia žiť"
Užitočnosť kontaktu určuje a kontakt ukončuje klient.
Stabilita systémov
•	pre udržanie stability je systém od určitého stupňa komplexity nútený vytvárať
podsystémy, pretože pri vysokom stupni prepoj enosti bez vytvárania subsystémov klesá stabilita. Hovorí sa potom o “systéme preťaženom prepojenosťou" /too richly cross- joined-system/ V teórii sociálnej psychológie sa tiež uvádza, že skupina /čo je tiež systém/ nad 7 osôb sa automaticky začína vnútorne diferencovať a vytvárajú sa podsystémy.
•	v rodine /ako systéme/ nachádzame tiež viacero subsystémov - rodičia a súrodenci, muži a ženy, “futbalisti" a “telenovelistky"...
•	tak ako je potrebné pre sociálneho pracovníka vedieť KTO je jeho klient /stať o profesionálnych spôsoboch práce/, tak by mal poznať, s ktorým systémom pracuje a kto / čo/je jeho súčasťou. Potrebuje teda vedieť, kde sú hranice systému. 
•	Vo fyzike alebo chémii sú tieto hranice určené atomárnymi elektromagnetickými alebo gravitačnými silami, v biológii membránami buniek. V sociálnych systémoch vznikajú hranice dohodami o tom, kto a čo má patriť do systému a kto a čo tam patriť nemá. Ako príklad môže poslúžiť aj obraz nukleárnej rodiny, kde nepatria starí rodičia, otcova vedúca, dcérin nastávajúci a pod.

Názov disciplíny: Teória sociálnej práceII. Vyučujúci:      Dr. Tvrdoň Miroslav
Mgr. Tomka Milan
Mgr.Poláková Martina 
ECTS kredity: 4 
Forma ukončenia: písomný test
SOCIÁLNA PRÁCA - POJEM A TEÓRIA
“Nikdy nič nikto nemá považovať za definitívne, pretože nikdy nič nikto nemôže vedieť, čo sa môže stať."
I.	Definície sociálnej práce
•	v histórii vývoja sociálnej práce bolo viacero definícií, ktoré sa pokúsili výstižne vyjadriť podstatu sociálnej práce 
•	napriek tomu, či sa to viac či menej podarilo, aj sociálna práca, či už ako teória alebo praktická činnosť podliehajú zmene
•	všetko je v pohybe, nič nie je stále a definitívne platné
•	podľa Matthesa /73/, keďže sú praktické postupy sociálnej práce závislé od spoločensko-rámcových dát, ako i od cieľa a hodnotových predstáv, podlieha sociálna práca neustále procesu zmien, ktorý sa musí odzrkadliť v jej teórii. To isté sa týka i adresátov sociálnej práce. Zmeny pôsobia spätne i na prostredie. Ciele a prostriedky sa musia neustále určovať.
-	Ponuka niekoľkých definícií:
Americká národná asociácia sociálnych pracovníkov (NASW) definovala sociálnu prácu vr. 1973 ako:
“Sociálna práca je profesionálna aktivita zameraná na pomáhanie jednotlivcom, skupinám či komunitám zlepšiť alebo obnoviť ich schopnosť sociálneho fungovania a na tvorbu spoločenských podmienok priaznivých pre tento cieľ."
doc. Strieženec : sociálna práca odborná disciplína, ktorá špeciálnymi pracovnými metódami zaisťuje sociálnu starostlivosť o človeka na profesionálnom základe. Vychádza zo systému poznatkov mnohých spoločenských vied a aplikuje vedecké poznatky do praktickej činnosti
Medzinárodná federácia sociálnych pracovníkov 1988 - Sociálna práca je činnosť, ktorá predchádza alebo upravuje problémy jednotlivcov, skupín, komunít, vznikajúce z konfliktov potrieb jednotlivcov a spoločenských inštitúcií.
Koncepcia prevencie sociálno-patologických javov - Sociálna práca je základným teoretickým a praktickým nástrojom usmerňovania a zlepšovania sociálnych procesov a vzťahov, predchádzania a riešenia stavov hmotnej a sociálnej núdze občana, pričom v záujme dosahovania požadovanej kvality a efektivity sociálnej práce musí byť vykonávaná na profesionálnom základe
zákon č. 195/98 o sociálnej pomoci definuje SP v § 3 takto: Sociálna práca je získavanie a spracúvanie informácií o príčinách vzniku alebo možného vzniku hmotnej alebo sociálnej núdze a o potrebe poskytovania sociálnej pomoci, voľba a uplatňovanie foriem sociálnej pomoci a sledovanie účinnosti ich pôsobenia.
Rezolúcia č. 67/19 námestníkov ministrov krajín Rady Európy z r. 1998: “Sociálna práca je špecifická odborná činnosť, ktorá smeruje k zlepšovaniu vzájomného prispôsobovania sa jednotlivcov, rodín, skupín a sociálneho prostredia, v ktorom žijú a k rozvíjaniu sebaúcty a vlastnej zodpovednosti jednotlivcov s využitím schopností osôb,medziľudských vzťahov a zdrojov poskytovaných spoločnosťou. Je činnosťou v prospech klientov /jednotlivcov, skupín, komunít/, ktoré možno charakterizovať pojmami pomoc, podpora a sprevádzanie"
Definícia prijatá v kanadskom Montreale v júli 2000 na svetovej konferencii sociálnych pracovníkov: “Sociálna práca ako profesia zlepšuje riešenie problémov v ľudských vzťahoch, riešenie sociálnych zmien, posiľňuje a oslobodzuje ľudí a posiľňuje spoločnosť. Intervenuje v oblastiach, kde ľudia vstupujú do vzťahov so svojím prostredím a využíva na to teórie ľudského správania a teórie sociálnych systémov. Princípy ľudských práv a sociálnej spravodlivosti sú základom sociálnej práce"
•	montrealská definícia je na rozdiel od predchádzajúcich definícií veľmi širokospektrálna, vyzdvihuje princípy ľudských práv a sociálnej spravodlivosti, má širší sociálno-politický rámec a zdôrazňuje rozvoj ľudského potencionálu. 
•	OTÁZKA: čo spôsobuje tento trend v sociálnej práci?
-  odpoveďou je podľa môjho názoru trend, kedy aj v oblasti humanitných vied dochádza k syntéze a vzájomnej previazanosti /istý druh ,,globalizácie'7, v našom prípade poznatkov rôznych odborov. Nieje možné donekonečna deliť vedy na dielčie - existuje tu aj protitlak, a tým j e súhrn, syntéza funkčných prvkov jednotlivých vied, najmä humanitných, pretože človeka možno ťažko parcelovať na zamerania psychológie, pedagogiky, sociológie, práva a pod.. Priestor pre túto komplexnú syntézu vytvára práve sociálna práca -jej interdisciplinárny a multidisciplinárny charakter a snaha kreovať a rozvíjať tímovú prácu, ako možno jednu z ťažiskových metód sociálnej práce -prirodzene z rešpektovaním pôsobnosti iných vied/.
II.       Teória integrácie
alebo niekoľko argumentov na podporu tvrdenia...
Tieto trendy sa odrážajú aj histórii vývinu sociálnej práce, kedy v 60-, 70- tých rokoch vrcholila vo svete odborná diskusia týkajúca sa vedeckosti sociálnej práce. Predmetom diskusie bolo dokázať, že konanie v sociálnej práci je založené na vedeckej činnosti /praktická sociálna práca/, a že sociálna práca sa od svojho počiatku usilovala o uplatnenie vedeckých princípov. /Podľa Brinkmanna /s. 67/, urobiť zo sociálnej práce vedu je možné iba vtedy, ak budeme hovoriť o výkone integrácie, budeme o sociálnej práci uvažovať ako o interdisciplinárnej vede, ktorej špecifikom bude spracovávanie všetkých faktorov týkajúcich sa pomeru osoby a prostredia./ Výsledkom týchto diskusií bolo spracovanie rady teórií sociálnej práce. (Žilová navrhuje označenie disciplíny “Náuka sociálnej práce" práve z dôvodu existencie viacerých teórií) Medzi najznámejšie patrí psychosociálna teória konania, ekosociálna teória, humanistické a existenciálne teórie, kognitívno-behaviorálne teórie atď.. 
Vzťah teória - veda
pozn. teória sociálnej práce je súčasťou sociálnej práce ako vedy, ktorá je zase spätne priestorom pre rozvoj teórie
Dominantné postavenie si v teoretickej rovine na rozhraní 70-, 80-tych rokov získala systémová teória sociálnej práce /početné zázemie má v Nemecku, kde je uvádzaná ako najvhodnejšie teoretická základňa pre rozvoj komplexne chápanej sociálnej práce/ Je to smer, ktorý si vyžaduje tak v teórii ako aj v praxi komplexný prístup k riešeniu individuálnych problémov, pričom samotný prístup komplexity nemôže prevážiť nad individuálnym prežívaním a vnímaním konkrétnej sociálnej situácie klientom.
Systémová teória istým spôsobom prekonáva teoretické hranice rozličných vied a vychádza z tézy, že vo vzťahu k problémom konania v sociálnej práci je mysliteľná integrácia poznatkov týchto vied. V sociálnej práci musia byť rôzne roviny konania a reality navzájom spojené.

Pri definovaní rôznych úrovní reality sa pohybujeme v priestore “príroda, človek, spoločnosť a kultúra" /preto tak široký záber štúdia sociálnej práce/
Autori Haag a kol. /'73/ udávajú tri funkčné roviny konania v sociálnej práci, ktorých ťažiska sa nachádzajú v spoločensky čiastkových systémoch:
1.	sociálna práca ako sociálna a spoločenská politika
2.	sociálna práca ako sociálne plánovanie a sociálna administratíva
3.	sociálna práca ako sociálna terapia
Načrtnuté systémovo teoretické myslenie je filozoficky a vedecky odôvodneným mysliacim nástrojom, ktorý dokáže vedecky spracovať súvislosti medzipartikulárnymi otázkami. /Brinkmann/ Takýto vzťahový rámec, ktorý pramení zo sociálnej práce umožňuje oslobodenie sa od núteného ohraničovania v myslení. Formulácia pre zodpovedajúce povolanie v sociálnej práci by preto mohlo znieť špecializovaná generalistika, špecializovaný generalista. Príkladom z histórie je Hull-House v Chicagu, založený Jane Adamsovou. / nositeľka Nobelovej ceny vr. 1931, celý život sa venovala sociálnej práci, venovala sa problematike prisťahovalcov v Chicagu, založila Hull-House, z ktorého neskôr vznikol sociálny ústav, ktorý účinne pomáhal prekonávať telesnú i duševnú biedu v prisťahovaleckej štvrti Chicaga/ Schimerlingová, s. 30
Špecifikom profesie sociálnej práce je, že ide o povolanie, ktorého polia pracovnej pôsobnosti sa rozprestierajú vo všetkých spoločenských úrovniach, zatiaľ čo napríklad v psychológii, sociológii, práve, atď. podávajú vždy len čiastočné vysvetlenia pre komplexnú realitu, ako i rôzne, často protikladné, prípadne navzájom sa ohraničujúce formulácie /Staub-Bernasconi./ Preto subsumácia sociálnej práce cez pedagogiku, sociológiu, psychológiu, právo atď. nedáva jednoznačnú odpoveď na konštituovanie sociálnej práce, črtá sa potreba komplexného systému vedného odboru sociálnej práce.
Strieženec o systémovom prístupe píše.. Systémový prístup obsahuje aj metodický prístup, efektívny štýl myslenia, ktorý je adekvátny pri skúmaní objektov s mnohými rozmanitými a navzájom úzko spätými komponentami. Chápanie systému sa historicky odvíja od jednotne usporiadaného celku, až po moderné poňatie vedy v predstavách o stabilite, rozsahu a rovnovážnosti.
III.       Procesuálno-systematický obrazec myslenia
Konštrukčné elementy v teórii konania podľa Silvie Bernasconi 
-  rozlišujeme dve formy vedomostí:
1.	vedomosti týkajúce sa vzťahov k problému /?okolnosti a celkový kontext problému - sociálna diagnostika? - no neviem, systémová resp. systemická teória diagnostiku v podstate odmieta/
2.	vedomosti potrebné na riešenie problému
a)	všetky znalosti jednotlivých vied, ktoré sa použijú v riešení problému. Ide o teórie týkajúce sa anorganickej, organickej /biologicko-ekologickej/, psychologickej, sociálnej a kultúrnej oblasti. Tuje naznačená odpoveď na otázku, čo by mohlo byť základom teórie sociálnej práce, t.j. žiadna tradícia psychológie, pedagogiky, sociológie a práva ako teoretický základ sociálnej práce ako vedy, ale len prípad od prípadu v inom pomere využívané poznatky týchto vied/
b)	znalosť hodnôt alebo znalosť kritérií t.j. normatívne orientácie - umožňujú hodnotenie situácie, postupov ako aj návrh želateľných stavov. Odvodzujeme ich z antropológie, náboženstva, etiky, politických orientácií ako sú solidarita a participácia rovnoprávnosť.
c)	vlastná znalosť predmetu ^problémov, ako ťažiskový bod vývoja teórie;

- pokusov definovať sociálny problém bolo nespočetne, vhodnejšie sa javí objasňovať obsah tohto pojmu podľa toho, či sa viaže k objektívnemu faktoru /sociálnej situácii/ alebo k subjektívnemu faktoru /zhodnotenie stavu, prežívanie/.
TOTO UŽ NEDÁVAŤ...
Bernasconi uvádza nasledovné formy problémov:
I.  problémy výbavy
1.externé prostredie (EP) - socioekonomické a sociokultúrne vlastnosti /prostredia/
2.interné prostredie (IP) - telesné vlastnosti, čiastočne meniteľné a čiastočne
nemeniteľné /indivíduum, ale aj skupina ako systém/
3.kompetencie poznania (KP) - poznanie, príjem informácií a ich spracovanie, citový zážitok, vnímanie
4.model (M) - významové štruktúry, predstavy hodnôt, teórie, ciele, symboly.
5.akcia (A) - vlastnosti viac-menej významového správania sa a konania
ad 1 - 5  » » prípadová analýza - identifikácia vlastností vedúcich k poškodeniu a
identifikácia potenciálu potrebného k vyriešeniu vzťahových problémov a možnej tvorby výmenných vzťahov /viz. 11./
•	znalosť o konštelácii problémov však neznamená, že sú problémy prostredníctvom sociálnej práce riešiteľné. Skutočne riešiteľné nie sú problémy nikdy, čo je vidieť na problémoch alkoholizmu, chudoby, kriminality, /v zmysle spoločensky riešiteľné -problém alkoholizmu nikdy nevymizne/ Aktivita sociálnej práce sa len mení na problémami dotknutý, sociálny okruh ľudí.
•	aj Strieženec v tejto súvislosti hovorí “Nemajme priveľké očakávania, maximálny efekt dosiahneme, aj keď sa nám podarí len obrúsiť hrany.."

		Procesuálno-systemický vzorec myslenia slúži pre prácu s rozličnými sociálnymi jednotkami /indivíduum, rodina, organizácia/. Nie je však možné pracovať na všetkých rovinách a so všetkými dimenziami.
II.   Výmenné vzťahy
sú vzťahy medzi jednotlivcami a kolektívmi /jednotlivec -jednotlivec; sociálne systémy jednotlivec; sociálny systém - sociálny systém/.
-hlavné charakteristiky vzťahov:
-ekvivalencia /rovnocennosť/ výmenných statkov - materiálnych aj duchovných
-reciprocita - vzájomnosť a obojstrannosť vzťahu - teda rovnováha medzi braním a dávaním 
Roviny výmenných vzťahov
1.	komunikácia
2.	ko-reflexia
3.	kooperácia
4.	výmenné formy - cez telo, dotyky, sexualita..
5.	koexistencia - výmena statkov /práca za peniaze/

     V konkrétnych prípadoch intervencia smeruje k nastoleniu resp. poskytnutiu relatívnej rovnováhy vzťahov vo vyššie uvedených rovinách.
     V profesionálnych vzťahoch je tento pomer prirodzene iný. Konštelácia sociálny
pracovník a klient predstavuje zvláštnu formu výmenného vzťahu, pretože ideál tzv.
pomáhajúceho vzťahu sa vlastne v praxi nedá nájsť. Aspekty moci sú v každom prípade dané. Svoju moc však využíva na upevnenie deficitné vybavených systémov svojimi vlastnými mocenskými možnosťami.
III.   Mocenské vzťahy
-	sú vertikálne vzťahy medzi indivíduami, indivíduami a sociálnymi systémami alebo medzi sociálnymi systémami.
Obmedzujúca moc - moc sa problematizuje, keď zabraňuje vývoju a znemožňuje prístup. 
Ohraničená moc - poskytnutie možnosti účasti na statkoch, prípadne umožňuje sociálnu výmenu /rovina komunikácie, výmeny statkov.../, redukovať prekážky, likvidovať ich alebo vôbec nepripustiť ich vznik.
-	úlohou sociálnej práce je posilniť a podporovať v záujme klientov, premenu obmedzujúcej moci » » ohraničenú moc.
Vo vzťahu sociálny pracovník & klient platí, že čím väčšiu právomoc má pomáhajúci, tým väčšia je tendencia klienta /skupiny, komunity/ k odstupu a nedôvere.
IV.  Kritériá alebo hodnotové systémy
Analýza problému v jeho zdrojoch nevyžaduje len konštatáciu, ale aj hodnotenie. To sa vzťahuje na ľudské, prípadne na spoločenské alebo prírodné hodnoty napr. pravosť, nefalšovanosť, morálnosť, pravdivosť.
Problémy vznikajú vtedy, keď sa existujúce kritériá nevyužívajú /napr. práva muža a ženy/ alebo v prípade, keď pre určité problémy neexistujú kritériá.
Hodnotové východiská umožňujú formulovať ciele, spoznávať zodpovedajúce intervencie a zároveň ich zdôvodňovať.
Procesuálno-systemický vzorec myslenia slúži pre výsluch rozličných sociálnych jednotiek /indivíduí, rodín, organizácií - všetko systémy/. Nieje však možné pracovať na všetkých rovinách so všetkými dimenziami ??. Nedostatočné základné vedomosti, ktoré sú potrebné pre výkon povolania však vzorec myslenia nemôže nahradiť

Názov disciplíny: Teória sociálnej práce II. Vyučujúci:      Dr. Tvrdoň Miroslav
Mgr. Tomka Milan
                     Mgr.Poláková Martina 
ECTS kredity: 4 
Forma ukončenia: písomný test
SYSTÉM KONANIA V SOCIÁLNEJ PRÁCI 
ROVINY KONANIA V SOCIÁLNEJ PRÁCI
V sociálnej práci je obsiahnutých niekoľko rovín konania:
1.	Mikro-rovina   - ktorú označujeme aj ako personálne systémy - t.j. konanie indivídua, ľudské aktivity
2.	Mezo-rovina - sú systémy, ktoré pozostávajú z predchádzajúcich personálnych systémov. Delíme ich na:
interakčné systémy: rodiny, skupiny, interakcie sociálna práca - klient organizačné systémy: inštitúcie, spolky, podnikateľské subjekty, politické strany -    pomocné  systémy:   sociálna  infraštruktúra,   organizácia  sociálnej   práce,   sociálne plánovanie
3.	Makro-rovina: sociálna a spoločenská politika, systémy sociálneho zabezpečenia, funkčné určenie sociálnej práce
Rozličné roviny sú chápané vo všeobecnom zmysle ako kontexty systémov poukazujúcich na spoločenské členenie, /t.j. nie sú chápané len ako funkčné roviny sociálnej práce/ Ako vidieť, priestor pre sociálnu prácu sa odkrýva vertikálne na úrovni všetkých spoločenských systémov - vo všetkých úrovniach konania.
Podľa niektorých autorov /Thierscha, Rauschenbacha/, a z uvedenej štruktúry to vyplýva, že úlohy sociálnej práce sú príliš komplexné na to, aby sa mohli dedukovať z nejakej všeobecnej teórie, /potvrdzuje to aj existencia malých paradigiem/
PROFESIONALITA A KOMPETENCIA V KONANÍ
Výskumy chápania a realizácie konania v sociálnej práci sa snažia teoreticky postihnúť jadro profesionálneho konania. Pojem profesionalizácie je výrazom želania formovať sociálnu identitu sociálneho pracovníka s týmito aspektami:
snahy ohraničiť jeho pracovné pole, /v celej šírke úloh sociálnej práce/
definovať teoreticky podložené konanie /teda na základe teoretického konceptu vlastného sociálnej práci/
dosiahnutie spoločenskej vážnosti a zlepšenie statusu sociálnej práce Existujú autori /Petersov/, ktorí tvrdia, že profesionalizácia sociálnej práce sa nevydarila. Takéto vyhlásenie bolo však výsledkom porovnania sociálnej práce s klasickými profesiami / ako lekár, právnik/, ktorých kritériá profesionality sa vo svojej celosti ukazujú ako skutočne nevhodné  pre  sociálnu prácu /napr.  obmedzenie  odbornej  autority na jednu oblasť & polyvalencia; kontrola nad výchovou profesionálneho dorasu & na príprave sociálnych pracovníkov sa podieľajú aj odborníci z iných profesných skupín; zabezpečenie monopolného postavenia & sociálny pracovník pracuje v tíme t.j. profesionálni sociálni pracovníci, iní profesionáli, neprofesionáli a pod./
Profesionalizácia sa takto odvodzovala z porovnania z inými profesnými skupinami namiesto toho, aby sa meradlá profesionality odvodzovali z požiadaviek samotného pracovného poľa sociálnej práce.

Hľadisko, ktorým sa však sociálna práca líši od klasických pomáhajúcich profesií, je jej kontrolný aspekt. Sociálna práca je prevažne, aj keď nie výlučne, činná z poverenia inštancií nezávislých od adresáta konania. Často sú to právne podložené poverenia rôznych inštitúcií, ktoré vyžadujú v tradičnom ponímaní sociálnej práce jej kontrolnú funkciu. Napr. pri poskytnutí materiálnej pomoci, dávok sociálnej pomoci alebo vzhľadom na blaho detí a mládeže.
Konanie z poverenia bez toho, aby sa nedôvera stala štruktúrnym elementom vzťahov sociálny pracovník - klient je problematické. Ak zároveň dochádza k poradenským činnostiam, ktorých predpokladom je dôvera, dochádza nutne k difúzii rôl na oboch stranách. Faktom teda je, že posudzovanie činnosti sociálneho pracovníka ako čistej pomoci na všeobecne humanitárnej alebo kresťanskej báze obchádzajú profesijnú realitu /rozlišovanie pomoci a kontroly v systemickom význame/
Sociálna práca je svojou podstatou viazaná na dva typy konania:
a)	administratívno-juristický, ktorý chápeme ako už spomenutú dimenziu sociálnej kontroly, kde   často   ide   o   byrokratické   konanie   s anonymizovanou   klientelou   na  základe stanovených pravidiel
b)	profesionálny typ konania so znakmi poradenstva, vzdelávania a terapie - táto dichotómia viedla ku klasifikácii sociálnej práce ako semiprofesie
V praktickom konaní sa musí sociálna práca pohybovať medzi týmito protikladnými funkčnými imperatívmi. Prejavuje sa to napr. v požiadavke účinkovať s nasadením osobnosti, spolupatričnosťou, spoluúčasťou pričom sa zachová profesionálny odstup. Profesionálnu kompetenciu vidno už v tom, že sa za takých podmienok zachová schopnosť konať.
U sociálneho pracovníka definujeme jeho kompetenciu v dvoch uhlov: “Sociálna kompentencia" - schopnosť prispôsobiť sa resp. priblížiť sa klientom a ich potrebám a požiadavkám, vedieť premýšľať o situácii samotnej a nestratiť sa v nej. /reflexia vzťahu s klientom, priblížiť a zároveň si zachovať odstup od klienta/
“ Reflexívna kompetencia " - vedieť získať odstup od seba samého, aby pracovník vedel získať z rozdielu medzi sebaobrazom a sebapozorovaním informácie o vlastnom operačnom prístupe /reflexia vlastného prístupu a svojej pozície v procese/
Gildemeister hovorí o paradoxnej logike, keď v profesionálnom konaní sociálnych povolaní sa používajú stratégie expertov a súčasne nesmú byť porušené pravidlá každodenného sveta a predpoklady komunikácie.
ÚSPEŠNOSŤ A NEURČITOSŤ
V sociálnej práci sa problémy väčšinou neriešia s konečnou platnosťou /pr. alkoholizmus, chudoba, kriminalita; mení sa len okruh problémom dotknutých osôb/. Z pohľadu systémovej teórie, ťažko zadefinovať, vzhľadom na šírku póla sociálnej práce, všeobecné kritériá úspešnosti a neúspešnosti pre rozličné pracovné polia. Často sa považuje za úspech to, čo sa stanovuje externe - právne normovanými podmienkami Kritériá úspešnosti v sociálnej práci sa však rozlišujú najmä medzi klientom a sociálnym pracovníkom, a to na základe hodnotových predstáv a očakávaní. Preto následné zhodnotenie úspešnosti bude možné len tam, kde sa začalo na báze dohody /kontraktu/, (súčasťou kontraktu je zadefinovanie čo klient chce, očakáva a zreálnenie, príp. zredukovanie týchto očakávaní) Za úspech sa potom môže považovať aj neprítomnosť ďalších negatívnych javov, t.j. žiadna recidíva. 
Ak sociálny pracovník v sebe prechováva sociálno-pedagogický optimizmus v tom zmysle, že sa nenechá znechutiť ani neúspechmi alebo dokonca klientovým odmietaním, môže takýto postoj v sebe skrývať aj isté nebezpečenstvo. Tým je tendencia naďalej udržiavať prípady, subsumovať známe ťažkosti a správanie klienta pod stanovenú definíciu odchýlky či problému a tak perpetuovať pomoc. 
Profesionálna pomoc potom môže v konečnom dôsledku zosilovať  problémy klienta,  teda  sociálny  pracovník  vykonáva klientifikáciu.  V oblasti motivácií sociálneho pracovníka k takému konaniu hovoríme o pomocníckom syndróme.
SYSTÉMOVO ORIENTOVANÉ SPÔSOBY KONANIA V SOCIÁLNEJ PRÁCI
“alebo každý cigáň svojho koňa chváli"
Spôsob chápania konania v sociálnej práci možno najlepšie vysvetliť na základe štruktúrnych znakov systémovej rodinnej terapie a systémového rodinného poradenstva.
Nemnohé empirické štúdie ukazujú, že systémová rodinná terapia je takisto efektívna ako aj iné poradenské a terapeutické opatrenia. Ohľadom kritérií úspešnosti sa neukázali žiadne signifikantné rozdiely medzi jednotlivými formami terapie. Ale u dvoch vedľajších efektov, úspory času a práce bola systémovo orientovaná práca mnohonásobne kratšia. Ďalší pozitívny efekt sa ukázal v tom, že úspechy alebo zlepšenia pripisovali skôr sami sebe a nie terapeutom ako expertom zvonka.
•	klient a rodiny sa pri práci so systémovo orientovaným pracovníkom prežívajú ako samostatne zodpovedné za dosiahnuté zmeny, čo predstavuje explicitný cieľ tohto prístupu.
•	za určitých okolností môže mať tento prístup pozitívne ekonomické dôsledky, keďže sa znižujú náklady na prípad 
•	systémovo orientovaný prístup tiež pracuje silnejšie na osobnostných a rodinných štruktúrach a silnejšie sa orientuje na rodinné potenciály, čo zodpovedá aj najnovšej definícií sociálnej práce prijatej v Montreale v r. 2000. 
ďalšie tendencie ako sa takáto orientácia prejavuje v praxi 
•	sociálni pracovníci nerobia rozhodnutia za klientov; ich zodpovednosť sa vzťahuje na organizáciu rozhodovacieho procesu, nie na samotné rozhodnutie; zodpovednosť zostáva na klientovi a sociálny pracovník sa snaží zostať nestranný 
•	vystupujú predovšetkým ako sprostredkovatelia a organizátori pričom sa orientujú podľa existujúcich kompetencií t.j. vychádzajú a rešpektujú možnosti a aktuálny potenciál klienta
•	v prípadoch plnenia očakávaní iných funkčných systémov /škola, justícia/, ktoré sa stále orientujú na tradičné chápanie sociálnej práce ako kontrolnej a intervenčnej úradníckej autority sa systémovo orientovaní sociálni pracovníci snažia vysporiadavať z protichodnosťou   medzi   princípmi   vlastného   prístupu   a   očakávaniami   týchto systémov 
•	orientácia na systémový poradenský koncept sprostredkúva viac istoty pre sociálnych pracovníkov /hranice zodpovednosti/
Systémovo orientovaná pomoc si tiež kladie otázku, aké následky a účinky nastanú, ak budú súčasne v činnosti viaceré systémy pomoci, či nepríde ku kontraproduktívnym interakciám. Štruktúrne problémy jednotlivých sociálnych služieb ako nedostatočne vytvorená sieť, chýbajúce dohody a rozdielne hodnotové orientácie môžu viesť k tomu, že sa klienti cítia byť vystavení navzájom si odporujúcim požiadavkám. Podľa Schweitzera, môžu nastať medzi systémami pomoci nasledujúce konštelácie, ktoré môžu zosilovať problém klienta.
1.	a)   otvorená konkurencia zúčastnených systémov pomoci alebo
b) kooperácia so skepsou; oficiálne sa aktivity iného pomocníka uznajú; latentné sa však naznačí, že opatrenie druhého sa nepovažujú za zmysluplné
2.eskalácia intervencie - masívne intervencie vedú k stiahnutiu sa klienta, po čom nasleduje “viac toho istého", teda k zosilneniu intervencie, ktorá vedie k ďalšiemu dištancovaniu sa; vytvára sa tak bludný kruh /špirála/ opakujúcich sa akcií a reakcií, ktoré klienta izolujú v jeho probléme.
Eskalácia intervencie sa vyskytuje väčšinou tam, kde klienti nechcú pomoc, ale zároveň tretia strana vyvíja tlak na sociálneho pracovníka. K tomu môže dôjsť v prípade, že záujmy inštitúcie sú nadradené procesu pomoci, ktoré môžu spočívať napr. v získavaní nových skupín klientov alebo vo vynímaní existujúcich skupín klientov /selekcia/, aby sa napríklad: 
- zaistil prísun finančných prostriedkov
- zachoval určitý inštitucionálny profil
- aby počty klientov neklesli pod resp. nestúpli nad určitú kritickú líniu
Takéto záujmy teda ovplyvňujú výber klientov, definície problémov a spôsob podpory. 3.   Poukazovanie klienta ďalej /napr. inému poskytovateľovi pomoci/ a teda zbavenie sa vlastnej zodpovednosti.
Tak sa môže stať, že už spomenuté inštitúcie /škola, justícia/, na popud ktorých sa sociálna práca realizuje, majú často najskôr nešpecifické očakávanie, aby sa niečo urobilo. Už aktivita sa pokladá za riešenie. Či to, čo sa urobí, sľubuje úspech alebo nie, je otázka, ktorú si musí položiť preberajúci, pričom poukazujúci /škola, justícia/je bez záťaže.
Ak by ale na druhej strane pracovník nekonal s dôvodu kontraproduktívnej intervencie, vystavuje sa riziku, že sa mu pripíšu možné zhoršenia alebo omeškanie. Aktivita v takom prípade by bola len ospravedlnením “aspoň som to skúsil". Neintervencia alebo nekonanie by teda mala byť jednou z možných reakcií v prípadoch kontraproduktívnej pomoci.
K ponúknutým kontraproduktívnym modelom pomoci sa ponúkajú tieto alternatívy:
1.	pokus   získať   prehľad   o   zúčastnených   systémoch   pomoci,   spoznať   zúčastnených pomocníkov a dosiahnuť výmenu predstáv o práci
2.	pokúsiť sa znížiť počet zúčastnených pomocníkov
3.	preveriť, ako často už aktuálny pokus o riešenie zlyhal /ak to nezaberá, treba skúsiť niečo iné/
4.	vychádzať z toho, že aj ostatní urobili, čo bolo v ich silách;
5.	a zodpovednosť nechať tomu, kto ju práve má alebo jasne definovať kompetencie v oblasti zodpovednosti
SEBAKONTROLA A KONTROLA ZVONKA
•	systémovom myslení dochádza k prechodu od tradičného kontrolného modelu k autonómnemu modelu.
•	kontrolnom   modeli   sa   chápu   systémy   /jednotlivec,   rodina,   skupina../   ako podliehajúce vplyvu vonkajšieho riadenia. Základný interakčný modus je inštrukcia.
Predstava systému, ktorý preberá z prostredia informácie, spracúva a uchováva ich, predstavuje len jednostranný mechanistický koncept, ktorý zachytáva asimiláciu na prostredie. Na základe zistení neurobiológie, ako aj niektorých poznatkov teórie poznania založenej na evolučnej biológii /Riedl 1980, Vollmer 1981/ sa pripravila pôda k zmene chápania živých bytostí ako autonómnych systémov, pre ktoré je charakteristická:
-	organizačná uzavretosť
-	selektívnosť vplyvov prostredia na základe vlastnej štruktúry
» » Cieľ systému je v ňom samom, v zachovaní jeho organizácie a tým aj jeho identity.
Z týchto zistení pramenia aj dôsledky pre konanie v sociálnej práci akými sú: 
-otázka možnosti a podmienky zmeny 
-kauzality 
-sebaurčenia a zodpovednosti

Z hľadiska štruktúrneho determinizmu nie je možné automaticky spôsobiť štruktúrnu zmenu zvonka. Kauzalita v zmysle akcia a očakávaná reakcia je z hľadiska štruktúrneho determinizmu epistemologickým omylom, pretože len sama systémová štruktúra rozhoduje k akej premene v dôsledku spúšťacích udalostí v prostredí príde. Ako príklad uvádza Dell príklad z praxe, keď rovnaké výchovné techniky jednej matky sa pri jednom dieťati ukážu ako pozitívne, avšak pri druhom dieťati môžu zlyhať.
Je potrebné preto brať do úvahy nielen podmienky socializácie, motiváciu, vplyv sociálnych vzťahov, špecifiká prostredia, z ktorého indivíduum čerpá podnety a informácie, ale aj fakt, že každý systém selektuje tieto vplyvy prostredia, rôzne ich spracováva a iba niektoré pracujú ako spúšťače zmeny.
V kontexte teórie sebareferenčných systémov je terapia možná len ako vlastný výkon terapovaného systému. Zároveň prirodzene nieje možná bez terapeuta, ktorého úloha spočíva vo vytváraní podmienok pre možnosť sebaorganizácie.
Preto Ludewig, s rešpektom k osobnej zodpovednosti klienta a jeho potenciálu, navrhuje robiť terapiu bezcieľne, lebo užitočné intervencie vyplývajú z kontextu situácie samé. Odmieta tiež stanovovanie diagnóz, pretože zužujú terapeutovo vnímanie. Úlehla k tomu píše: Čím dlhšie dokáže pracovník zostať otvorený všetkým možnostiam, ako veciam rozumieť, čím ďalej dokáže nezvoliť “ správnu metódu ", tým väčšiu má šancu sa s klientom dohovoriť. U ľudí je to už tak zariadené, že akonáhle má pracovník pocit, že na to prišiel, uľaví sa mu. Súčasne ale zloží vejár všetkých ostatných možností a zostáva jediná. "
Terapeut sa má podľa Ludewiga obmedziť na kladenie otázok alebo dávanie podnetov. Nemá ich orientovať ani podľa predsavzatých cieľov, ani podľa želaných efektov, ale podľa toho, čo aktuálne vyplýva z komunikačného procesu, čo klient do procesu prináša. Odmieta plánovaný postup zacielený na priamu zmenu a vystupuje prevažne za intuíciu a non-direktivitu.
Spomínaná teórie sebaorganizácie má k dispozícii útechu pre tie prípady, v ktorých napriek mimoriadnemu úsiliu nenastávajú očakávané zmeny a zdôvodnenia pre tie, v ktorých nebola prevzatá zodpovednosť zostávajúca na sociálnych pracovníkoch /v prvom aj druhom prípade zodpovednosť leží na klientových pleciach/