Základy štátovedy 
Spoločenstvo a spoločnosť

Právo neexistuje bez štátu, tak ako štát bez práva – obe sú výtvorom človeka →
Spoločenstvo (koinonia – Aristoteles) – spájanie ľudí navzájom podľa vopred stanovených pravidiel, napr. numizmatici. Znaky spoločenstva: 
	organizmus – živý celok, dynamický  
	súbory vzťahov – interakcia, vznik konfliktov
	normatívna konštrukcia – existencia pravidiel
	útvar účelovo orientovaného správania 
Spoločenstvo tiež može byť povinné alebo dobrovoľné
Spoločnosť – je to širší pojem, spoločenstvá existujú v rámci nej. Znaky spoločnosti:
	tvoria ju skupiny, pretože jed. by sa v nej ťažšie presadzovali
	je relatívne sebestačná
	plní funkcie ako celok – reprodukčná, výrobná, politická, kultúrna ...
	je tvorcom, nositeľom a užívateľom kultúrneho dedičstva
	je relatívne integrovaný celok
	reprezentuje celospol. záujem popri jed. a skupinových (celospol. vôľa)
	interakcia s inými spoločnosťami, spoločenstvami ... (izolácia je takmer nemožná)
Občianska spoločnosť je podľa Hegela oblasť individuálneho ekonomického záujmu → do buržoáznych revolúcií splýval štát s ob. spol. – štát bol nositeľ ekonomickej moci bol zároveň aj nositeľom politickej (otrokár, feudál), osobná sloboda spôsobila dualitu a oddelenie moci. Štát predstavuje (19. st.) monarchistické záujmy a ob. spol. individuálne. 
Nastáva však problém zasahovania štátu do spol. – minimálny (liberalistická koncepcia – samoregulácia), negatívny (málo zásahov, ale tvrdé), štát strážca (zasahuje ak je to nevyhnutné) a ďalšie.
Štát

Štát – je slovo moderných dejín, v antike také slovo nepoznali, napriek tomu, že poznali všetky jeho prvky, priekopníkom teórie štátu je Machiavelli, kt. ako prvý zaviedol pojem štát – lo stato. V antike sa však tiež prejavovali prvky štátu: št. územie bolo územie mesta – polis a civitas, na kt. žili občania, alebo mestský národ – polites a cives, aplikovala sa tam tzv. štána moc – hé arché/to kratos (novogr.) alebo hé koirania (panstvo ríše). 
→ Herodotos: pragmata ton panton – záležitosť všetkých; Cicero: res publica – vec verejná, je to spol., kt. vzniká kvôli zachovaniu práva a všeobecného prospechu, veď čo iné je štát ak nie právne spoločenstvo občanov.
Stredovek nepriniesol nič nové z hľadiska vývoja štátu, bol teologizujúci a hlásal skôr svetovládu cirkvi; zmeny nastali až v novoveku.
Kant: „štát (civitas) je zjednotenie množstva ľudí pod vládou práva“.
Georg Jellinek: „štát je na vyspelom stupni rozvinutá forma spoločnosti, kt. sa viaže na určité územie a vykazuje určité znaky ako štátnu moc, štátne územie a štátotvorný národ“.
Max Weber: „štát je také ľudské spoločenstvo, kt. si na určitom území pre seba nárokuje monopol legitímneho fyzického násilia“.
Bodin: „štát je právna vláda suverénneho, mocou disponujúceho spoločenstva a toho čo im je spoločné“.
Lenin: „štát je mašinéria na udržanie panstva jednej triedy nad druhou“.
Engels¹ ²: „štát je produktom spoločnosti na určitom stupni vývoja, kt. vzišla zo spoločnosti, ale stavia sa nad ňu a čoraz väčšmi sa jej odcudzuje“¹; „štát vznikol uprostred konfliktu tried, je spravidla štátom najmocnejšej triedy, kt. je pomocou štátu aj politicky vládnúcou“².
Vznik štátu:
DDP → RVS → NV + VT → TS → Štát
Pri vzniku druhotnej deľby práce (DDP) nastáva prudký rozvoj výrobných síl (RVS), kt. podnietí vznik nadbytku výroby (NV), spolu s kt. nastáva aj vznik tried (VT), jední majú viac ako druhí, so vznikom triednej spol. (TS) vzniká aj štát, tí, kt. majú viac si to prost. štátu snažia udržať (Engels).

Modely vzniku štátu
	teologická teória
	patriarchálna teória
	patrimoniálna teória
	zmluvná teória
	mocenská teória
	psychologická teória

Teologická teória hovorí, že štát je boží výtvor a podľa jeho prikázania je každý povinný rešpektovať zákony a podriadiť sa mu. Demosthen (Digesta): „treba poslúchať zákon, pretože je to vynález a dar boží“.
Patriarchálna teória sa opiera o rodiny a rodinné zväzky, tie tvoria štát. Vznik štátnej moci spája s patriarchom a jeho otcovskou mocou (patria potestas). Robert Filmer v diele Patriarcha otcovskú moc odvodzuje od Adama ako prvého patriarchu a zakladateľa pozemského štátu, tiež tvrdí, že v dokonalom kráľovstve králi stoja nad zákonnmi. Veľký kritik tejto teórie bol Locke.

Patrimoniálna teória (patrimonium – zvrchované vlastníctvo alebo po otcovi zdedený majetok) tvrdí, že moc je odvodená od zemepánovho vlastníctva. Podstatu najlepšie vystihuje dielo Karla Ludwiga von Hallera Reštaurácia štátovedy – vláda je výkon súkromných práv panovníka, teda dôsledok moci a vlastníctva pôdy.

Zmluvná teória odvozuje vznik moci zo zmluvy, v kt. sa občania vzdajú určitých slobôd kvôli zachovaniu všeobecného dobra, zo zmluvy tiež vyvodzujú určité práva, napr. právo na odpor (ius resistendi). Priekopníkmi tejto teórie boli Rousseau a Locke.
Podľa Rogera Scrutona sa zmluvná teória vyskytuje v štyroch formách:
	explicitná forma – ob. povinnosti vznikajú z výslovných zmlúv – zmluva predchádza vzniku spoločnosti; štáty, kt. základom je ústava; princíp: zo zmluvy sa vyvodzuje správanie
	implicitná forma – zmluva nie je výslovná, ak sa jedinec správa podľa zmluvy mlčky s ňou súhlasí; princíp: zo správania sa vyvodzuje zmluva
	hypotetická forma – z takejto formy vychádzal John Rawls, štát je legitímny len do takej miery do akej môže byť zostavená zmluva; princíp: z predpokladu o správaní sa vyvodzuje zmluva (namieta sa, že v skutočnosti nikto nemôže byť viazaný hypoteticky)
	kvázizmluva – vzniká tam kde je pôsobenie strán dobrovoľné; princíp: ak sa splnia určité povinnosti tak sa pridelia určité práva – vznik výhod, povinností, ...

Zmluvné teórie sa buď snažili o návrat k stavovskej monarchii – monarchomachovia alebo chceli pripraviť pôdu pre buržoázne revolúcie. Tak či tak vždy vychádzali z koncepcie prirodzeného práva

Mocenská teória rozoznáva prirodzenoprávne a empirické teórie. Predstaviteľmi prirodzenoprávnej teórie sú napr. Platón: „právo slúži v prospech silnejšieho“ a Spinóza: „každý má toľko práva koľko moci“ – takto je to aj v prírode. Empirické teórie to chápu ako sociologický zákon, štát slúži v prospech silnejšieho. Podľa Franza Oppenheimera už samotné dejiny odrážajú mocenskú štruktúru štátu a v knihe Štát tvrdí: „Z hľadiska pôvodu a podstaty je štát víťazné zoskupenie vnútené porazenému za účelom upraviť panstvo jedných nad druhými, v pozadí panstva však stoja úmysel ekonomického vykorisťovania“. Ferdinand Lassalle v knihe O podstate ústavy odvodzuje ústavu od mocenských vzťahov, kt. v krajine existujú – kráľ, vojsko, bankári, priemyselníci, bruza, ... „to je kus ústavy“. Friedrich Engels v diele Pôvod rodiny, súkromného vlastníctva a štátu: „ ...  hospodársky a politicky vládnúca trieda získava prostredníctvo štátu nové prostriedky na vykorisťovanie utláčanej triedy“. Lenin v prednáške O štáte ho definoval ako mašinériu na .... Mocenská teória stojí na triedach a mocenských vzťahoch → so zánikom tried zanikne aj štát, to však odporuje totalitným teória snažiacim sa o to. 

Psychologická teória zdôrazňuje psychologické momenty pri vzniku štátu – vyzdvihuje psych. aspekty panovníka alebo obyvateľstva. Pytagoras tvrdí, že človek potrebuje pána, v náboženstve božstvo, v politike aristokraciu. Sokrates zasa trdil, že k vláde sú predurčení náležite pripravení ľudia a Platón: „ľudia sa rodia s určitými vlastnosťami, z kt. vyplýva ich spoločenské postavenie“. Jellinek považuje štát za výtvor prírody, národného ducha alebo historický fakt. Frazer: „pôvod kráľovskej moci je v osobitých vlastnostiach kmeňových vodcov, najmä dôsledku strachu“. Gabriel Tard: „v ľuďoch je vrodená potreba podrobovať sa a poslúchať, pričom moc človeka netvorí jeho skutočná, ale predpokladaná sila“. Petražický si tiež vysvetľuje štát prirodzenou vlastnosťou ľudí podriaďovať sa. Psychologické teórie sa teda vo všeobecne snažia odôvodniť štát ako org. zodpovedajúcu ľudskej psychike.
Všetky teórie vzniku štátu však nevysvetľujú vznik štátu, ale vznik zvrchovanej alebo donucovacej moci, kt. je jedným zo znakov štátu → štát je len abstraktný pojem a považuje sa zaňho každé zoskupenie prejavúce jeho znaky:
Znaky štátu

Odlíšenie štátu od spoločnosti: 
	(Jellinek) štátna moc, územie a štátotvorný národ
	štátna moc, suverenita a výlučnosť a princíp teritoriality
	štátna moc sama o sebe

Štát je podľa Hellera akési zosúladené spoločenstvo ľudí – zosúladenie správania týchto ľudí zabezpečuje právo, kt. je vynutiteľné štátnou mocou, tá je jedným zo zák. znakov štátu.
Štátna moc je spol. sila, je spôsobila zabezpečiť hrozbou resp. donútením vôľu zdroja štátnej moci. Pojem moc definovali už v staroveku: Seneca: „moc sama o sebe nie je zlo, je potrebná a želateľná, zlo je zneužiť ju“. Russel: „moc je vytváranie zamýšľaných účinkov, tiež je jej zák. problém problém optimálnej miery“. Tucqueville: „moc musí existovať v spoločnosti, človek neznesie nezávistlosť a potrebuje niekoho nad sebou“. Duverger: „moc má dve stránky – integruje a zároveň aj utláča spoločnosť“. Webber: „moc je šanca presadiť v rámci spol. vzťahov vlastnú vôľu aj proti odporu“.

Moc v podstate znamená autoritu, autorita je hlavným zdrojom moci, môže byť:
	dôvera – to je prirodzená autorita (čím je väčšia tým je menej potrebná sila na presadzovanie záujmov)
	závistlosť – môže byť politická, ekonomická alebo duchovná
	sila
Sama autorita však však neoddeľudje štátnu moc od iných typov moci, sú tu ďalšie vlast. št. moci. 

Vlastnosti štátnej moci:
	je politická
	platí pre ňu legalita a legitimita
	je suverénna a výlučná
	platí pre ňu princíp teritoriality
	má dvojjedinú úlohu
	je oddelená od obyvateľstva
	je inštitucionalizovaná

Je to moc politická pretože vstupuje do politických vzťahov – všetko čo štát robí prost. moci je politika.
Princíp legality znamená požiadavku striktného a bezvýnimočného získavania a výkonu štátnej moci iba na základe ústavy a spôsobom upraveným zákonom, čl. 2 Ústavy SR (princíp ústavnosti a zákonnosti) → získavanie znamená legalitu v užšom slova zmysle a výkon v širšom slova zmysle. Princíp legitimity (zdôvodnenia) pozostáva z právnych resp. ústavoprávnych a občianskych postulátov: 
	právna stránka – moc pramení zo zdroja moci, napr. zákonov
	občianska stránka – moc musí byť akceptovaná občanmi ako všetká moc v štáte súvisí s poslušnosťou, teda ak nie je akceptovaná → majú právo na odpor (nie právo na neposlušnosť – porušenie zákona)

Je suverénna, nezávislá od akejkoľvek inej moci vo vnútri štátu aj na vonok. Je výlučná, výlučnosť vyplýva zo suverenity, znamená monopol štátnej moci na štátnom území, žiadna iná moc sa jej nevyrovná (tiež sa nazýva právna jednota štátnej moci).

Suverenita št. moci môže byť: 
	formálna – (modelová) formálne vymedzil suverenitu Jean Bodin
	faktické – vymedzenie je výsledkom odchýlok od formálneho stavu, zahŕňa v sebe vonkajšiu a vnútornú suverenitu:
	vonkajšia suverenita je relatívnou kategóriou vzhľadom na geopolitické a medzištátne vzťahy (medzištátne 
záruky, mocenské a ekonomické postavenie štátu, kultúrnosť, demokratickosť, poloha, ...); v súčastnosti je základom medzinárodného práva zmluvné a obyčajové právo – presadzuje sa zvrchovaná rovnosť, dobrovoľnosť a reciprocita (vzájomnosť); problém nastáva pri pojednaní o ob. suverenite a národnej suverenite (môžu byť za hranicami štátu)
	vnútorná suverenita neznamená mocenskú ľubovôľu štátu, je viazaný právom, kt. vytvoril, štátna moc je zvrchovaná v zmysle riadiacej moci voči všetkým, ale je závislá od občianskej spoločnosti (nositeľ št. moci je v podstate výsledkom súperenia určitých tried v spol.)

Suverenita zaznamenáva aj kritiku, geopolitika v nej vidí prekážku, kt. zabraňuje vývoju štátu a národa (územné rozmiestnenie, začlenenie do medzinárodných spolkov; Ratzel, Haushoffer, Harisson) a kozmopolitizmus vidí štátnu suverenitu ako aj štátne hranice prekážkou svetovej suverenite (Trockii).

Princíp teritoriality znamená, že št. moc sa vzťahuje na všetko občianstvo žijúce na danom štátnom území → má všezahrňujúci charakter. 
Má dvojjedinú úlohu, ako načrtol Duverger, štátna moc slúži spoločenskému dobru, ale aj obmedzuje slobodu, má monopol legitímneho násilia.

Je oddelená od obyvateľstva, pretože ju nevykonáva všetko obyvateľstvo iba určitá skupina profesionálne sa venujúca verejným záležitostiam – byrokacia, je to odborná, špecializovaná a trvalá časť personálnej zložky štátu (Weber).

Je inštitucionalizová, vykonáva sa prostredníctvom org. a inštitúcií → štátneho mechanizmu.
K znakom štátnej moci sa často pripočítava aj autorita, uznaná vážnosť a vplyv št. moci, Alexis de Tocquevilla napr. tvrdí, že ak niet autority v politickom či náb. zmysle „ľudia sa čoskoro zľaknú neobmedzenej slobody“, teda ľudia nezvládnu neobmedzenú nezávistlosť.
 
V podaní právneho štátu je št. moc právna moc a je to jadro verejnej moci, kt. je to širšia moc ako štátna, je to spol. sila spôsobilá zabezpečiť hrozbou, resp. donútením ochranu sformovanie a upevnenie poriadku v spoločnosti. Zahŕňa aj org. verejnej moci, kt. rozhodujú o právach a povinnostiach subjektu, kt. nemá na ich rozhodovanie žiadny vplyv, napr. org. záujmovej samosprávy (Slovenská advokátska komora), verejnoprávne inštitúcie (Univerzity, Slovenská televízia), ale aj org. št. správy, kt. sú jadrom verejnej správy. 
Verejná moc nie je presne na Slovensku definovaná, diskutuje sa o nej v Ústave SR v čl. 2 a 7 a niektorých zákonoch (514/2003 o zodpovednosti za škody pri výkone verejnej moci).

Štátny mechanizmus

Uskutočňuje vykonávanie štátnej moci prost. jednotlivých inštitúcií. Geller: „štát existuje tam kde sa vytvorili jednotlivé inštitúcie na vynucovanie poriadku ako policajne zbory a súdy oddelené od spol. života, ony sú štát“. Pojem št. mechanizmus sa často zamieňa aj s pojmom št. aparát. Je to súhrn zvláštnych orgánov, organizácií a inštitúcií, prost. kt. sa vykonáva št. moc. Zahŕňa:
	materiálny substrát – orgány, inštitúcie, ale aj budovy a ostatné veci hmotné
	personálny substrát – osobitná profesionálna kategória ľudí
	organizačno-normatívny substrát – systém a prostriedky na výkon funkcie a donucovania

Štátny mechanizmus tvoria spravidla: 
	štátne orgány
	ostané zložky štátneho mechanizmu

Štátne orgány sú základnou zložkou št. mechanizmu, sú vybavené právomocou a pôsobnosťou (kompetenciou) a štátomocenským charakterom. Právomoc je spôsobilosť daného org. vydávať právne akty. Pôsobnosť predstavuje okruh spol. vzťahov, v kt. môže vykonávať svoju právomoc: 
	osobná pôsobnosť – vymedzuje okruh osôb
	priestorová pôsobnosť – vymedzuje územie, prelína sa s osobnou kompetenciou
	časová pôsobnosť – odkedy dokedy môže orgán vydávať právne akty
	vecná pôsobnosť – vymedzuje okruh spol. vzťahov
	funkčná pôsobnosť – vyjadruje, kt. stupeň sústavy je schopný vydávať právne akty

Rozoznávanie právomoci a pôsobnosti je dôležité – ak org. prekročí svoju právomoc ide o akt ničotný – paakt, teda akoby nič ani z hľadiska práva nevzniklo (ak rozhodne daný org. namiesto iného a nemá to v právomoci); ak ale prekročí pôsobnosť akt sa stane neplatným (zasahuje tam kde už nemá pôsobnosť). Štátomocenský charakter znamená, že pri uplatňovaní právomocí môže org. použiť aj donucovacie prostriedky.
Orgány sa dajú členiť podľa rôznych kritérií, podľa suverenity – sú to org., kt. sa podieľajú  na vnútornej suverenite (parlament) a na vonkajšej suverenite (prezident); tiež podľa druhu právomoci:
	ústavodarné – prijímajú alebo menia ústavu a ústavné zákony
	zákonodarné – prijímanie, zmena a rušenie zákonov
	výkonné – zaoberajú sa odvodenými právnymi aktami a individuálnymi aktami aplikácie práva
	súdne – zaoberajú sa individuálnymi právnymi aktami a tiež rozhodujú o zákonnosti jed. právnych aktov
	kontrolné a dozorné – vykonávajú kontrolu, podávajú návrhy, upozorňujú a informujú; na zák. kontroly môžu vydať pokyny k odstráneniu závad alebo ukladať sankcie kontrolovaným subjektom
Ďalej sa členia podľa pôsobnosti, kt. disponujú:
	územná – vymedzuje úzmie, na kt. štát pôsobí (celoštátna, miestna, špecifická – autonómne oblasti)
	osobná – osobný rozsah (voči všetkým osobám – erga omnes, osobitná osobná pôsobnosť)
	časová – vemedzuje čas pôsobenia (trvalé, pôsobiace len v určitom období)
	vecná – vymedzuje konkrétne okruh spol. vzťahov, na kt. sa pôsobnosť vzťahuje (všeobecná, špecifická pôsobnosť)
	funkčná – vyjadruje úlohu št. orgánu, napr. rozhodovanie rôznych org. v tej istej veci (rozhodnutie a následné preskúmanie) – inštančné konanie (nasledujúce po sebe), podľa toho sa ďalej členia org. na org. vyššej a nižšej inštancie, rozlišuje sa tu v rámci pôsobnosti preskúmať rozhodnutie nižšej inštancie kasačné právo – oprávanenie zrušiť rozhodnutie a vrátiť ho na opôatovné prerokovanie, apelačné právo – oprávnenie zrušiť rozhodnutie a rozhodnúť samostatne vo veci samej a sistačné právo – oprávnenie zrušiť rozhodnutie a postúpiť ho tretiemu org. na prerokovanie.
Podľa vzájomných vzťahov:
	právne zodpovedné a nezodpovedné (parlament/vláda a súdy)
	nadriadené a podriadené, nadriadené org. môžu ovplyvňovať podriadené priamo (internými inštrukciami) alebo nepriamo (normatívne právne akty)
	kontrolné a kontrolované, zaoberajú sa buď len kontrolou alebo kontrolu vykonávajú ako súčasť svojej kompetencie k podriadenému org.
	org. vyššej a nižšej inštancie, inštančná nadradenosť dáva právo preskúmavať správnosť aktu podriadeného org.

Podľa spôsobu kreovania sa delia: obsadzované voľbou, vymenovaním, dedične, losom alebo na základe virilizmu.
Podľa zloženia sú monokratické a kolegiálne.
A nakoniec podľa dĺžky funkčného obdobia sa obsadzujú: na určitú dobu, relatívne určitú dobu (stanovená napr. hornou hranicou veku nezávisle od dĺžky fun. obdobia), neurčitú dobu (najmä súdne org.) a trvalé (monarcha).
Ostatné zložky sa vyznačujú pôsobnosťou, ale nie právomocou. Pôsobnosť vykonávajú v rámci nariadení org., na zák. toho tiež spravidla vykonávajú aj donucovanie. 

Ďalšie zložky sa delia na:
	úradné osoby – vedúci pracovníci št. aparátu, môžu vydáva pokyny len pre svojich administratívoprávne podriadených pracovníkov – interné inštrukcie, može stať, že jedna a tá istá osoba je aj orgánom aj úradnou osobou – minister 
	zložky štátneho donútenia – tá časť št. mechanizmu, kt. sa priamo podieľa na hrozbe resp. donucovaní, sú to policajné a bezpečnostné sily a iné inštitúcie ako armáda, realizujú právomoc št. orgánov a nimi zverené funkcie, v niektorých prípadoch na zák. právnej legitimácie má určitý org. právomoc rozhodovať v konkrétnych veciach (pokuta, domová prehliadka)
	štátne organizácie a zariadenia – ich vznik je iniciovaný štátom za účelom výkonu určitých funkcií (aj podniky, kultúrne, sociálne, zdravotnícke, dopravné a iné inštitúcie)
	ostatný aparát – tzv. pomocný aparát, vplýva na funkčnosť št. mechanizmu (robotníci, tlmočníci, spojári a iní)

Na správe verejných vecí sa môžu podieľať aj neštátne subjekty. Súvisí s pojmom verejná moc, kt. je širší ako pojem štátno moc a zaraďujú sa tam aj napr. verejnoprávne korporácie a inštitúcie. Korporácia je združenie osôb za účelom vyvíjania určitej činnosti smerujúcej k určitému cieľu. Verejnoprávny org. uskutočňuje verejné ciele a je mu preto štátom priznaná určitá právna subjektivita. Znaky:
	inštitucionalizované spoločenstvo osôb
	spoločný cieľ (realizácia verejného záujmu)
	právna subjektivita

Verejnoprávne korporácie možno ich členiť na územné a záujmové:
Územná samospráva, právny pojem samosprávy znamená, že ju spravuje niekto iný ako štát. Pernthaler: „je to demokratická a organizačná forma starostlivosti o vlastné záujmy dotknutých skupín občanov, nezávislá, ale pod štátnym dohľadom“. Holländer uvádza, že rozdiel medzi samosprávou a št. správou si vynútil zavedenie pojmu verejná moc. Územná samospráva sa často označuje aj ako obecná alebo komunálna (fr. commune – obec). Obec združuje občanov – fyzické osoby, kt. majú na jej území trvalý pobyt a ako samosprávny celok je aj právnická osoba s vlastným majetkom, fin. zdrojmy a pôsobnosťou. Obec (obecné zastupiteľstvo) má postavenie orgánu verejnej moci, ale aj št. moci, pretože sa môže podieľať na tvorbe práva alebo určitých špecifických úloh, kt. financuje a dozerá na ne štát.
Záujmová samospráva vykonáva funkcie, kt. sú verejne prospešné a potrebné (SAK).
Vernoprávne inštitúcie vznikajú spravidla na základe zákona (Slovenský rohlas, Slovenská televízia) a štát vymedzuje ich právne postavenie a financuje ich činnosť, vynokávajú však svoju činnosť spravidla samostane.
Štátne územie

Každý štát je ním charakterizovaný, št. úzmeie je to priestor, na kt. môže štát uskutočňovať svoju vládnú činnosť. Je trojrozmerné, tvorí ho suchozemský povrch a priestor nad a pod ním. Parížský dohovor z 13.10. 1919 uznal zvrchovanosť štátu aj nad jeho vzdušným priestorom, dovtedy to bola res nullius – vec nikoho. K štátnemu územiu sa prirátavajú aj pobrežné (teritoriálne) vody, kt. šírka je rôzna od 3 až 12 námorných míľ. Za ňou je tzv. prídavná zóna v šírke 24 námorných míľ, v tých oblastiach môže štát vykonávať určitú štátnu moc – dozor nad rybolovom, nad prisťahovalectvom). Tiež sa k št. územiu pripočítava aj územie, na kt. vykonáva št. moc v zmysle medzinárodného práva (lode, lietadlá, územie diplomatickej misie).
Štátne územie môže vznikať:
	prvotnou okupáciou – historický najstarší spôsob, zabratie územia, kt. nepatrí pod žiadnu suverénnu moc, nie cudzieho štátneho územie → occupatio bellica a occupatio pacifica, sú to pojmy medzinárodného práva
	akcesiou – (akrescencia) prírastok územia pôsobením prírodných činiteľov (sopečný ostrov) alebo ľudskou činnosťou (vysúšanie morí)
	anexiou – jednostranné začlenenie cudzieho územia do vlastného, nemá zmluvný základ a preto ostáva otázne či je právne účinná (Rakúsko v r. 1938)
	adjudikácia – deje sa na základe výroku medzinárodných inštitúcií (arbitrážny tribunál), často jej predchádza dohoda strán, že sa podrobia danému verdiktu veľmocí (Skutari prisúdené Albánsku r. 1913)
	cesiou – medzinárodná zmluva, kt. daný štát postupuje časť územia inému štátu 
	vydržaním – nadobudnutie št. územia nepretržitým a nerušeným vykonom suverenity na území, kt. príslušnosť k inému štátu je sporná (obsadenie Masavy Talianskom r. 1885)
Vznik a zánik štátu:
	pričlenením – alebo integráciou (zjednotenie Nemecka r. 1990)
	rozčlenením – rozpad (rozpad Rakúsko-Uhorska)
	odčlenením – oddelenie (Spojených štátov od Veľkej Británie)

Obyvateľstvo, ľud a národ

Obyvateľstvo predstavuje osoby, kt. sa trvalo nachádzajú na št. území, tvoria ho občania a cudzinci. Občania št. však nemusia žiť len na jeho území. Ľudia na žijúci na území daného štátu spadajú pod jeho suverénnu moc, či už sú obćania alebo cudzinci. Ak sa cudzinci zdržiavajú na území daného štátu neoprávnene môže ich štát v súlade s platným právom vyhostiť a na zák. readmisných dohôd odovzdať inému štátu, nezvykne však vyhosťovať vlastných občanov.
Št. občianstvo je trvalý, miestne neobmedzený právny vzťah fyzickej osoby a štátu, kt. spravidla nemožno zrušiť proti vôli denej osoby. Spôsoby vzniku sú uvedené v Zákone č. 40/1993 o štátnom občianstve. Zo št. občianstva plynú práva (na ochranu zo strany štátu) a povinnosti (vernosť k štátu).
Ľud sa vykladá rôzne, hlavne kvôli vzťahu s pojmom národ. Pôvodne oba pojmy nemali politický význam aj keď suverenitu ľudu vykreslil už v 13. st. Marsillius z Padovy. Je to väčšinou pojem revolúcií, najmä fr. a americkej („We, the people of the United States ...“).
Štátny národ je súhrn štátnych občanov, štátna príslušnsť je príslušnosť k štátnemu národu, kto ju nemá je zvyčajne cudzinec alebo bezdomovec (apatrida). Inštitút občianstva vznikol už v staroveku – v Ríme veľmi záležalo na tom, kto je a kto nie je Riman. Ďalej sa dosť rozvíja počas VFR, markíz Mirabeu: „Tretí stav je celý národ“. Hans Nawiansky skúmal pojmy národ a ľud, tvrdí, že pojmy možno v súvistlosti so štátom stotožňovať, k tomu aj dochádza. Myšlienka národa sa sformulovala v 19. st. najmä v Nemecku a Taliansku → „čo národ to štát“.
Znaky národa (Peter Pernthaler):
	spoločný pôvod – je v sérií generácií v rámci určitého kmeňa alebo územia, takmer všetky národy vznikli v procese zmiešavania, homogénne etniku je zriedkavé (izolácia)
	spoločný jazyk – je tiež nositeľom histórie, kultúry, náboženstva alebo svetonázoru národa, jazyk vyspelých národov je zväčša spisovný, môže tiež spájať viacero národov
	spoločné dejiny a územie – potrebná je najmä existencia kultúrnych a civilizačných centier
	vedomie a vôľa k identite – týka sa individuálne postoja príslušníkov národa, je to potvrdzovanie vôle ku kultúrnej a politickej samostatnosti, často môže prerásť až vedomiu nadradenosti → Grillparzer: „Cesta novšieho vývoja vedie od humanity cez nacionalitu k beštialite“
Právo národov na sebaurčenie sa objavuje v názoroch teoretikov VFR, ale aj v 14 bodoch W. Wilsona, uskutočňuje v plebiscitoch(severné Kurutánsko, severné Šlezvicko). Uznáva ho aj Charta OSN, Pakt o ľudských právach z r. 1966 a je aj v záverečnom dokumente Konferencie pre európsku bezpečnosť a spoluprácu z Helsínk z r. 1975. Podľa prevládajúceho chapania toto právo prináleží len št. národom a kolonizovaným národom, je to kvôli stabili niektorých štátov. Variantou práva na sebaurčenie bola v ZSSR tzv. Brežnevova doktina, kt. zdôrazňuje toto právo v rámci bloku SSR. 
Menšiny sa nachádzajú v každom štáte, neexistuje totiž národná homogénnosť. Národnostná menšina je súbor obyvateľov daného národa žijúcich na území štátu bez toho aby boli je štátotvorným subjektom (netvoria národ toho štátu). 
Problematika menšín sa riešila rôzne, napr. asimiláciou na štátotvorný národ alebo odtrhnutím (mierové riešenie). Existujú aj rýchle násilné metódy ako vysídlenie (grécko-turecká zmluva z Lausanne r. 1923, podľa kt. sa gr. obyvateľtvo žijúce v Turecku presídlilo naspôť do Grécka) alebo iné metódy (genocída). 
Ochrana menšín sa odlišuje od ochrany vôčšinového obyvateľstva, menšiny potrebujú práva na ochranu v dvoch smeroch:
	práva na rovnaké zaobchádzanie – (prevention of discrimination) tieto súbory práv sú zakotvené vo väčšine ústav, problémy sú vo faktickej stŕanke veci a postavenia väčšiny a menšiny
	pozitívne právo na ochranu – (protection of minorities) nároky na zvláštnu ochranu a rozvoj:
→ (nadväzujúce na obe kategórie)
	právo používať vlastný jazyk (už r. 1867 v čl. 19 rakúskeho zák. št. zákona)
	právo na vlastné výchovné zariadenia a kultúru (plnohodnotný škol. systém)
	právo nebyť diskriminovaný v politickom, spol. ani hosp. zmysle (myšlienky bilingualizmus a bikulturalizmu)
	právo na politické a kultúrne vzťahy cez hranicu (mnohé št. v tom vidia hrozbu)
	právo slobodného vysťahovania (individuálna možnosť voľby vlasti)

Funkcie štátu

Štát je jedinou všezahŕňujúcou org. na danom území, jeho funkcie na danom území súvisia viac či menej so štátnou mocou, tá je nezávislá a suverénna, vzťahuje sa na každého jednotlivca. Z funkcií štátu vyplýva jeho podstata a naopak.
Úlohy štátu a funkcie štátu sú často stotožňované pojmy, ale je medzi nimi značný rozdiel. Funkcie štátu vyjadrujú smerovanie mocensko-riadiacej činnosti štátu zameranej na splnenie strategických cieľov – priorít štátu, vedome ich uskutočňuje nositeľ št. moci, zatiaľ čo úlohy štátu sú požiadavky resp. problémy, kt. stoja pred štátom v danej etape historického vývoja.
Funkcie štátu ako pojem možno prirovnať k obsahu štátu – obsahom štátu je činnosť zameraná na určitý cieľ a trvalo zabezpečená štátnou mocou. Čiže funkcie štátu sú hlavné smery činnosti štátu. Majú pre štát značný význam, pretože by bez nich nemohol existovať, sú jeho atribútmi a prejavmi jeho autority – typy činností štátu. 
Môže stať, že do funkcií štátu sa v niektorých prípadoch zaraďuje napr. triednopotláćateľská funkcia alebo agresia voči iným štátom či terorizmus. Pretože ak nejaká jeho činnosť dosahuje určitú kvantitu a kvalitu nazýva sa funkcia štátu. Je to činnosť, kt. spĺňa nasledovné kritéria:
	veľký rozsah a celoplošńý význam
	trvalý a systematický charakter
	na jej vykonávanie štát vytvára objektivizované formy (inštitúcie)
Podstatným znakom je tiež, že sa vykonávajú vo verejnom záujme a sú realizované štátnym mechanizmom, nevylučuje sa však ich vykonávanie neštátnymi subjektami, je to podmienené koncepciou demokracie a nezávistlosti – samosprávy občanov. Tiež je ešte dôležitým znakom vzájomná závistlosť a podmienenosť – odraz jednotnosti št. moci a práva.
Klasifikácia funkcií štátu je možná z rôznych hľadísk, nie však na hlavné a vedľajśie funkcie, pretože už samotný pojem hovorí len o hlavných smeroch činnosti štátu. Je ale pravda, že nie vśetky funkcie majú rovnakú vážnosť, klasifikujú sa zvôćša podľa týchto kritérií:
	suverénny charakter štátnej moci
	forma uplatňovania moci
	reprodukcia moci
Suverénny charakter štátnej moci existuje u všetkých štátov, suverenita existuje navonok aj vo vnútri štátu a podľa toho mení aj charakter jeho funkcií. Funkcie sa jednoznačne pevne rozlíšiť nedá, líšia sa od typu štátu, obdobia historického vývoja, atď.. Teda je dôležité poznať ich pramene právne aj mimoprávne, najmä politické (spol. vzťahy, ústava, sústava št. orgánov, kreácia právnych noriem, programové vyhlásenie vlády, ich prognózy, ...). Čiže členenie na zák. von. a vnút. suverenity je skôr politickým hľadiskom, za každou funkciou stojí práca mnohých št. orgánov a iných inštitúcií a jednotlivcov – konkrétna forma realizácie funkcie štátu. 
Vnútorné funkcie štátu sú:
	hospodárska funkcia – zabezpečenie ekonomického prežitia spol., štát vždy vystupuje ako jeden z vlastníkov (rôznia sa názory jeho rozsah), reguluje privatizácie, št. rozpočet, import a export, uskutočňuje protimonopolné opatrenia, ...
	funkcia sociálnej starostlivosti – nie je stotožňované so sociálnym zabezpečením (to je širší pojem), je to príspevok na deti, rodičovský príspevok, podmienky životného minima, poskytovanie zdravotníckej starostlivosti, fungovanie sociálnej poisťovne, azylových domov, detských domovov, .... V minulosti bol štát považovaný za sociálny nástroj, kt. má zabezpečiť sociálnu rovnosť – to je nemožné a tiež nežiadúce a nemorálne (bez vlastného pričinenia nemožno žiadať zlepšenie pod. života).
	funkcia kontroly miery práce a spotreby – štát zasahuje do tvorby cien, úpravy pracovnoprávnych vzťahov – mieru práce reguluje štát napr. Zákonníkom práce, mzdovými predpismi, stanovením kvalifikačných požiadaviek a mieru spotreby regulovaním cien, kvót vývozu a dovozu, ...
	kultúrno-výchovná funkcia – podora kultúry, vedy, školstva – vysoká kultúrna úroveň obyvateľstva je protipólom kriminality, korupcie a neznášanlivosti
	funkcia ochrany životného prostredia – štát musí zabezpečiť, aby všetky zložky životného prost. – pôda, voda a ovzdušie nepodľahli kontaminácií do takej miery, že ohrozia existenciu samotnej civilizácie, napr. hygienickými normami, emisnými normami, zriaďovanie čističiek, ...
	funkcia ochrany verejného poriadku a garancie základných práv a slobôd občanov – táto funkcia je namierená proti všetkým, kt. porušujú právny poriadok štátu, základné ľudské práva sú zakotvené v Ústave SR a žiadne ďalšie zákony im neodporujú, org. donucovacej moci sú NKÚ, súdy, prokuratúra, policajný zbor, ...
Vonkajšie funkcie štátu sú:
	funkcia obrany štátu – individuálna obrana a kolektívna v rámci celosvetových bezpečnostných štruktúr
	funkcia mierovej spolupráce so všetkými štátmi
Forma uplatňovania moci je kritériom deľby moci (Montesquieu), štát vykonáva funkciu zákonodarnú výkonnú a súdnu. Nazývajú sa aj formálne funkcie, ich spol. znakom je tvorba, uskutočňovanie a kontrola právnych aktov. 
Reprodukcia moci je v podstate základnou funkciou moci – z tohto hľadiska sa funkcie delia na:
	funkcia reprodukcie štátomocenských štruktúr – uskutočňuje sa činnosťou mocenskou, ekonomickou a ideologickou smerujúcou do vnútra štátu – sú to napr. voľby, menovanie úradníkov, zásahy zložiek št. mechanizmu voči útokom proti štátnej moci (m), finančné krytie (f), uznanie štátnej moci medzinárodne alebo štánym náboženstvom (i), ...
	funkcia reprodukcie celej spoločnosti – organizovanie života celej spoločnosti štátom, uskutočňuje sa rôznymi formami – mocensky, ekonomicky, sociálne, ekologicky, .... Obsah sa mení s vývojom štátu samotného (vedecký pokrok – internet).
Verejná moc sa skladá zo: št. moci, moc org. územnej samosprávy a moc org. záujmovej samosprávy. Verejná správa zas: štátnej správy, územnej samosprávy a záujmovej samosprávy.

Forma štátu

Diskutuje sa o najlepšej forme o dlhý čas, už Platón si položil otázku: „Kto má vládnuť?“ a aj ostatní gr. myslitelia sa usilovali ustanoviť najlepšiu formu vlády, ústavu → Jellinek: „Jednou z najgeniálnejších myšlienok antickej štátovedy je, že formy štátu sú totožné s formami ústav, nech sa mení čokoľvek vo veciach štátnych abstraktné vôľové pomery ostávajú rovnaké, miera ich premenlivosti je vtesnaná do ústavy – pevných hraníc“.
Učenie o ústave:
Platón (Zákony, Nomoi) vymedzuje najlepšie vlády – monarchiu (princíp moci) a demokraciu (princíp slobody). Podľa Aristotela sú zas najlepšie kráľovstvo, aristokracia a politea, ale vyzdvihuje politeu. Pod vplyvom ich názorov položil základy rímskej politickej teórie Polybios, kt. tvrdí, že char. pre každú formu vlády je jej nestálosť a hľadá riešenie – zmiešané prednosti všetkých dobrých foriem →monarchia-konzuli, aristokracia-senát a demokracia-ľud. Machiavelli rozoznával republiky a vladárstvá, pričom republika preňho znamenala takú formu štátu, kde hlava štátu nie je viazaná dynastiou – „niet tam dynastií“. Montesquieu rozdeľoval formy vlády na republikánsku, monarchistickú a despotickú (moderný pohľad na Aristotelov model). V ďalšom vývoji sa jednotlivé formy štátu začali viac od seba vzďaľovať, najmä demokracia a monarchia, prevládal názor, že monarchia potláča demokratické princípy →James Bryce: „Existuje dostatok republík, kt. nie sú demokratické a mnoho monarchií ako Veľká Británia a Nórsko, kt. sú demokratické“. Popper navrhol nahradiť Platónovú otázku otázkou: „Ako možno usporiadať politické inštitúcie tak, aby zlí alebo neschopní vládcovia nemohli spôsobiť príliš veľa škody“.
Pozornosť treba venovať spôsobu org. št. moci – ako sa delí št. moc, medzi koho je rozdelená, tiež aj štruktúra politických strán. Forma štátu je spôsob inštitucionalizácie a fungovania štátnej moci zahŕňajúci aj spôsob účasti na nej. V Česku a na Slovensku sa v posledných desaťročiach zaužívali tri zložky formy štátu:
	forma vlády zahŕňa: 
	účasť obyvateľstva na štátnej moci
	organizáciu, zloženie a vzájomné vzťahy najvyšších štátnych orgánov
	učlenenie štátu alebo územno-organizačné členenie štátu – ide o vzťah št. ako celku a jeho jed. územných častí, vzťah medzi št. org. s celoštátnou územnou pôsobnosťou a št. org. a územnou (teritoriálnou) pôsobnosťou; klasifikuje štáty na:
	jednoduchý štát 
	zložený štát 
	štátny a politický systém znamená systém vlády alebo spoločenský poriadok – režim 

Formy vlády

Forma štátu (teda aj vlády) a jej mnohorakosť zasahuje do:
	pomerov politických síl v krajine
	geografických a demografických pomerov v krajine
	medzinárodných vzťahov a medzinárodnej situácie
	riešenia národnostnej a rasovej otázky
	kultúrnej úrovne v štáte
Forma vlády môže byť demokratická (ob. sa podieľa na št. moci a správe vecí verejných) a nedemokratická (ob. sa na daných veciach nepodieľa). 
Nedemokratické formy vlády: 
	jedinovláda (monokracia), sú to monarchie a diktatúry
	skupinová vláda, tvoria ju oligarchie, aristokracie a plutokracie
Monokracia, tam sú najvyššie právomoci v rukách jednotlivca, kt. zasahuje do výkonnej moci a súdnej a často len on má v rukách zákonodarnú moc. Rozlišujú sa na:
	monarchie:
	absolutistická monarchia je napríklad Francúzsko počas vlády Ľudovíta XIV., panovník v sebe sústreďuje všetkú št. moc a stojí nad zákonmi (Bodinov princíp suverenity)
	konštitučná monarchia spadá do 19. st. kedy už nebol možný návrat k absolutizmu, vychádza z určitého obmedzenia panovníka, kt. je dané v ústave – konštitúcií, panovník vykonáva väčšinou ceremoniálne (akt schválenia zákonov) alebo regulatívne funkcie (právo veta); radí sa medzi demokratické formy vlády a nazýva sa aj parlamentná demokracia
Určitým zmiernením absolutistickej monarchie je tzv. osvietenský absolutizmus
	diktatúry:
	klasická diktatrúra je známa už z predsullovskej éry, už vtedy bolo známe, že v určitých mimoriadnych situáciách je lepšie preniesť značné právomoci na jednotlivca – ten koná rýchlejšie a energickejšie ako kolegiálne org., vtedy bol však vyhlásený jedine senátom a to len do splnenia daného cieľa alebo na dobu šiestich mesiacov
	autokratická diktatúra je podľa Platóna neobmedzená demokracia, kedy z poverenia ľudu niekto prevezme zodpovednosť za vyriešenie určitých nepokojov – Caudillo, pomenovanie pre náčelníka ozbrojených bánd, kt. bojovali proti moslimskej nadvláde na Iberskom polostrove,v čase šp. občianskej vojny termín použil Francesco Franco a spojil tento stredoveký význam s vodcovskou myšlienkou (Fuhrer), už samotný prípad Španielska je príkladom
	plebiscitárne diktatúry (cézarizmus, bonapartizmus), dostávajú sa k moci prost. plebiscitárnych zhromaždení – populizmus → hnutie manipuluje s občanmi šikovnými otázkami a sľubmi, ale sleduje osobné upevňovanie moci
	diktatúra proletariátu bola pôvodne dočasná forma vlády, vedie k etablovaniu moci komunistickej strany
Skupinové nedemokratické vlády:
Oligarchia alebo „panstvo skupiny“, nemá väčšinou štátnícke kvality a k vláde sa dostala prost. pôvodu alebo majetkového postavenia. Príkladom je typické panstvo šľachty, kt. sa udialo aj Uhorsku. Existuje aj v dnešnej dobe – moderné byrokracie sú poprepletané s politickými elitami v záujme stability moci – vrstva špičkových manažérov alebo tzv. majiteľov úradov; možno tomu zabrániť len dodržiavaním najobjektívnejších kritérií pre odbornú kvalifikáciu a pluralizmom a otvorenosťou politických elít. Typickým prvkom pre oligarchiu je kooptovanie – doplňaje o osoby, kt. zapadajú do oligarchických koncepcií a sú verné ich línií.
Oligarchii sa venoval Robert Michels vo svojom diele Sociológia straníckosti kde sformuloval tzv. železný zákon oligarchie: so železnou zákonitosťou dochádza k oligarinácií št. moci – ak sa nejaká skupina dostane k moci tak robí všetko preto, aby si ju udržala. Podľa neho sa oligarchii nedá zabrániť ak ľudia aj zbavia menšinu vládnej moci, musí jej miesto zaujať nová – ľudia sú proste spokojní vymenili vládu → Michels rozvádza Moscov výrok: „panstvo org. väčšiny riadenej jednotným podnetom nad neorganizovanou väčšinou je nezabrániteľné“. Michels to  však chce zmeniť, odmieta kooptovanie, považuje to za nežiadúci prvok, chce pluralitu mocenských elít – tak by kooptovanie odstránilo kooptovanie, pretože by sa skupiny navzájom brzdili a kontrovali. 
Aristokracia je v podstate oligarchia, v kt. skupina odvodzuje svoju moc od svojho pôvodu – šľachta
Plutokracia je oligarchia kde sú pri moci majetní občania

Demokratické vlády

Demokraciou (demos – ľud, kratos – moc) sa systematicky zaoberal už Aristoteles:
Aj Tomáš Garigue Masaryk si uvedomuje, že demokracia nie je prirodzená a musí sa usilovne budovať – „každý chce byť pánom a preto sme všetci aristokratmi“, tvrdí, že (Demokratizmus v politike): „Demokracia je úsilie proti nadpráviu, proti násilnosti“. Friedrich August von Hayek k významu demokracie ako neobmedzenej vlády väčšiny dodáva, že táto vláda je obmedzená princípom donucovania iba v tej miere, v akej je pripravená viazať sa na zákony → navrhuje formu demarchiu – ľud vládne prost. stanovených stabilných zákonov. Robert Dahl analyzoval polyarchie, kt. majú tendenciu približovať sa k demokraciám, stanovil kritéria demokracie. Popper si pod demokraciou predstvoval slobodu, tvrdí, že ani ostatní ľudia by si od demokracie nemali sľubovať hospodársky zázrak – sloboda je podľa neho posledná hodnota, kt. možno previesť na materiálnu hodnotu.
Princípy demokracie:
	demokratická vláda ľudu, občanov na základe rozhodovania väčšiny obmedzenej právami menšiny a jednotlivca (princíp obmedzenej väčšiny)
	občania majú právo zúčastňovať sa na správa vecí verejných priamo alebo nepriamo prost. svojich zvolených zástupcov resp. reprezentantov 
	platné právo umožňuje a ochraňuje slobodnú súťaž politických síl (politický pluralizmus)
	právo tiež zakotvuje ochranu vlastnictva a rovnaký zákonný obsah vlastníckeho práva (princíp ekonomického pluralizmu)
	umožňuje a ochraňuje konanie volieb v platnej lehote
	právo umožňuje vnútornú a vonkajšiu kontrolu vykonavania verejnej moci (princíp kontroly reprezentácie moci)
Demokraticke formy vlády možno rozdeliť:
Podľa rozsahu obyvateľstva na správe vecí verejných :
	obmedzená demokracia
	neobmedzená demokracia
Podľa možnosti, podmienok za akých sa môže obyvateľstvo zúčasňovať na správe vecí verejných:
	faktická demokracia
	formálna demokracia
Podľa spôsobu účasti obyvateľstva na správe vecí verejných:
	priama demokracia 
	nepriama demokracia 
Priama demokracia nemá presne stanovenú podobu, ani z histórie to nie je dané. Možno za ňu považovať všetky org. formy, v kt. sa ľud ako suverén sám stáva činným a spolupôsobí na štátnu vôľu. 

Podoby priamej demokracie:
	plebiscit 
	referendum
	ľudová iniciatíva
	obcia
	konzultatívna demokracia
Plebiscit, referendum a ľudová iniciatíva sa považujú za ľudové hlasovania, vyskytujú sa v antickom Grécku (agora) a Ríme (forum) – zasadnutia tam prebiehali od rána do večera väčšinou  v búrlivej atmosfére. V súčastnosti ešte existujú, napr. vo Švajčiarsku v niektorých kantónoch – Landsgemaine. Ťažko ich nazvať priamou demokraciou, pretože sa ľud nepodieľa priamo na zákonodarnom procese iba sa vyjadruje k daným veciam – návrhom zákonov, vopred sformulovaným otázkam, atď. → Pernthaler to nazval polopriama demokracia.
Silvano Möckli rozlišuje šesť druhov ľudového hlasovania: plebiscit, otázka pre ľud, fakultatívne referendum, obligatórne referendum, ľudová iniciatíva a ľudový podnet.
Plebiscit je najstarším spôsobom priamej demokracie predmet, o kt. občania rozhodujú  je tu najširší – je podaný z hora, dobrovoľne a ad hoc ho určujú štáty, najčastejšie sa uskutočňuje v dvoch podobách:
	územný, o územnej otázke
	ústavný, o ústavnej otázke
Pod plebiscitom sa však vo všeobecnosti rozumie každé vyjaderenie verejnej mienky na určitú záležitosť, preto sa nenachádzajú rozdiely, kt. by oddelili plebiscit od referenda prost. otázky kladenej ľudu.
Referendum,  jeho podstatou je, že sa občania podieľajú na tvorbe štátnej moci vo forme vyjadrenia sa k danej otázke, kt. je predmetom referenda a to buď odpoveďou áno alebo nie, môže byť iniciované zhora aj zdola podľa jasne stanovených pravidiel zakotvených v ústave – ústavný inštitút. Referendum je v širšom slova zmysle inštitút, kt. povoláva k bezprostrednej činnosti, najmä zákonodarnej v užšom slova zmysle znamená skutočné rohodovanie ľudom. Môže byť:
Podľa okamihu kedy sa koná:
	ante legem alebo pred zákonom, vyjadrujú sa k návrhu zákona
	post legem, občania sa vyjadrujú  k prijatému zákonu – ratifikačné referendum

Podľa povinnosti:
	obligatórne, znamená povinnosť vyhlásiť sa v referende k danej otázke (Švajčiarsko ho pozná od r. 1848 a používa sa pre čiastočné alebo úplné revízie ústavy – potrebná je väčšina hlasujúcich kantónov, po ňom aj v Austrálií od r. 1901 pre rovnaké dôvody)
	fakultatívne, znamená možnosť vyjadriť sa v referende alebo je predmetom referenda slovo (koná sa vo Švajčiarsku napríklad pre revíziu zákonov)
Podľa veľkosti:
	celoštátne
	lokálne (miestne)
Abrogatívne referendum je ďalší typ referenda na úrovni zákonov, je osobité tým, že v ňom občania zrušujú už predtým prijatý zákon (existuje v Taliansku od r. 1970).
Podľa vyhlásenia o referende:
	ľudové, podnet z dola (na základe 350 000 petičných podpisov)
	vládne, podnet z hora (na základe uznesenia NRSR)
Podľa výsledkov referenda:
	decizívne, občania rozhodujú
	konzultatívne, ich výsledok nemá záväzný účinok (konzultatívna – poradenská demokracia), konzultatívne môžu byť aj ľudové hlasovania

Platnosť referenda je podmienená účasťou na ňom, u nás je potrebné, aby sa zúčastnila nadpolovična väčšina voličov a z nich nadpolovičná väčšina aj rozhodne. Zmarené referendum nastane ak niekto svojím správaním dosiahne, že sa referendum neuskutoční (napríklad ak sa vo Fr. jednohlasne zhodnú obe komory parlamentu a prezident).
Ľudová iniciatíva je iniciovaná zdola, občania sa podieľajú na zákonodarnom procese tak, že vypracúvavajú návrh zákona a sami o ňom hlasujú iniciatíva sa podriaďuje väčšine. 
Obcia, občan si vyberá štátne občianstvo vez toho, aby sa menili št. hranice (napríklad pri rozpade federácie).
Nepriama demokracia vychádza z myšlienky parlamentarizmu – ľud je prítomný v podobe parlamentu. Najskôr sa pojem parlament používal pre akékoľvek zhromaždenie, ale v dnešnej dobe sa tak pomenúvajú zákonodarné inštitúcie – anglický parlament a francúzsky parlament majú najväčšiu tradíciu. 
Vývoj parlamentarizmu je najstarší v Anglicku, kt. je parlamentnou demokraciou ešte stále. Tento zastupiteľský princíp sa prejavil už r. 1215 vo Veľkej listine slobôd (Magna Carte Libertatum), kt. stanovil povinnosť kráľom zvolávať ríšske zhromaždenia, kt. sa od 13. st. volajú parlamenty (parlamentum). R. 1295 Simon de Montford poprvý krát zvolal tzv. modelový parlament keď zvolal zástupcov miest (citizens of the cities), samosprávnych obvodov (burgesses of the boroughs), rytierov grófstiev (knights of shires) a reprezentantov vysokej svetskej a duchovnej šľachty na ríšsky snem Eduarda I.. Od 14. st. zasadajú lordi a pospolití občania oddelene a vzniká Horná a Dolná snemovňa s rôznymi právomocami. Postupne sa stali nástrojmi legitimácie sporných nárokov panovníka, kt. ich zvolával podĺa potreby. Počas vlády Karola I. r. 1641 sa už parlament povine zvoláva najmenej raz za tri roky. Od r. 1707 má parlament v Anglicku definitívne zákonodarnú moc, vtedy kráľovná Anna ako panovníčka posledný krát odmietla súhlasiť s návrhom zákona, po nej je panovníkov súhlas len formálny. Zvrchovanosť parlamentu určila Bill of Rights z r. 1689 (zmluva medzi panovníkom a parlamentom), kt. stanovila zásady konštitučnej monarchie.
Francúzsky parlament sa vytvára z kráľovskej rady (curia regis), čo je zhromaždenie duchovnej a svetskej šľachty zvolávané kráľom. Jeho hlas je iba poradný, má však súdnu právomoc a právo prerokúvavať kráľovské zákony a ordonance a právo podať k nim rozklad ak sa domnieva, že nie sú v súlade so základnými zákonmi kráľovstva. Najskôr bol len jeden v Paríži, neskôr sa utvorili aj v ďalších mestách aź ich bolo 13. Boli to inštitúcie ancien régime (starého režimu) a po roku 1789 sa končí ich funkcia, dali podnet k vzniku francuzskeho správneho súdnictva. 
Vývoj rýchlo napredoval v Anglicku, tam sa vytvorili politické strany – opozícia a práva menšín na prelome 18. a 19. st. v rámci parlamentnej vlády. Zloženie Dolnej snemovne sa zmenilo na základe troch volebných reforiem (Reform Bill) z r. 1832, 1867, 1884; a napokon získava aj prednostné postavenie oproti Hornej snemovni. Roku 1918 a 1928 získavajú muži aj ženy všeobecné hlasovacie právo. 
Po skúsenostiach v Anglicku sa aj v ostatných krajinách vytvorili parlamenty, ale len málkde majú aj taký názov, kt. sa v Anglicku prechováva, neoficiálne však vždy ide o parlamenty.
Politická opozícia je pojem, kt. znamená politickú moc, kt. bojuje voči súčasným nositeľom moci, buď preto, že sama chce prevziať moc alebo chce zohľadniť vlastné záujmy → legitímne uznaná odporujúca politická sila. Vytvorila sa v Anglicku, kde ministerský predseda nemohol vykonávať funkciu bez podpory parlamentnej väčšiny. Poslanci, kt. nepatria do vládnúceho tábora sedia oproti poslancom vládnucej strany (opposite), zachovala sa aj priestorová symbolizácia. Od roku 1937 je na základe zákona ministrov Koruny vodca opozície platený ako šéf alternatívnej vlády Jej Veličenstva kráľovnej ..., kritizuje vládnuci program alebo odporúča svoj – alternatívny a uchádza sa o kreslo ministerského predsedu.

Voľby

Významný prvok demokracie, jeho existencia je známa už dlho, ale ich všeobecnosť bola dosť relatívna v priebehu histórie. Najskôr sa parlamentné voľby objavvujú v Anglicku ako kolíske parlamentarizmu. 
Zaujímajú tri okruhy problémov:
	spôsob kreovania zákonodarných orgánov
	vzťah voliča a občana
	vzťah zákonodarného orgánu a profesionálneho št. aparátu – byrokracie
Zákonodarný orgán sa kreuje prost. voľby – sú v užšom slova zmysle (samotné konanie volieb od otvorenia vol. miestností až do uverejnenia výsledkov) a širšom slova zmysle (zahŕňa aj proces prípravy na voľby – navrhovanie, registrácia, kontrola kandidátnych listov); voľby sa uskutočňujú realizáciou volebného práva, kt. všeobecné, rovné, priame a tajné; je tiež charkterizované slobodou volieb →princípy demokratických volieb: 
	všeobecné, po splnení pod. môže každý občan voliť, väčšinou od určitého veku, je to však obmedzené napríklad duševnou chrobou alebo iným postihnutím vylučujú sa však diskriminačné výnimky (rasa, pôvod, majetkové postavenie) 
Vo Veľkej Británií do r. 1832 neexistuje žiadna úprava volebného práva, volili tí, kt. dovŕšili 21 rokov a vlastnili určitý majetok; Great Reform Act už štandardizuje kvalifikáciu a od r. 1867 môžu voliť vlastníci domov, od r. 1885 sú teoreticky kvalifikovaní všetci muži. Od r. 1918 môžu voliť aj ženy nad 30 rokov a od r. 1928 ženy od 21 rokov. Prvým štátom, kt. poskytol volebné pravo ženám bol Nový Zéland v r. 1893, ostatné zvyčajne okolo r. 1920, Francúzsko až r. 1945 a Švajčiarsko r. 1971. Zaručiteľnosť volebného práva nezaručuje jeho plné využitie.
	rovné, teda hlas každého občan má rovnakú váhu, teda má jeden hlas, kt. sa rovnako započítava bez ohľadu na všetky faktory; smeruje to napr. proti hlasovaciemu právo rodín alebo kuriálnemu hlasovaciemu právu
	priame, znamená to, že občan volí priamo svojho zástupcu, relativizuje sa to princípom listinného volebného práva, občan volí nejakú politickú stranu a jej listinu kandidátov; opakom sú nepriame – občan volí voliteľa a ten volí potenciálneho poslanca alebo iného št. predstaviteľa
	tajné, nikto sa nesmie dozvedieť v prospech koho daný volič hlasoval ani nemôže nastať žiadna kontrola volebného počínania, poprvý krát sa to zaviedlo v Austrálií r. 1856 a odvtedy sa realizuje takmer vo všetkých demokraciách
	sloboda voľby suvisí s napr., že so žiadnou nomináciou sa nespája zákaz alebo sankcia, tiež volebná kampaň musí byť slobodná, má sa obmedzovať spoločenský tlak počas volieb vyvíjajúci sa napr. na menšinové skupiny
Mandát je poslanecké miesto, z kt. vyplýva hlas; celý mechanizmus od navrhovania kandidáta až po získanie mandátu sa nazýva volebný systém. Existujú tri druhy:
	väčšinový 
	systém pomerného zastúpenia
	kombinovaný (zmiešaný) systém

Väčšinový systém,  jeho podstatou je, že št. územie sa delí na volebné obvody, v každom je volený kandidát absolútnou väčšinou (50% + 1 hlas; napr. vo Francúzsku, kde sú väčšinou dve kolá volieb) alebo relatívnou väčšinou (najviac hlasov zo všetkýčh kandidátov; napr. v Anglicku) – každý obvod má jeden mandát. Výhoda je priama voľba voleného a nevýhoda, že reálnu šancu majú spravidla len dve strany alebo časom to vyústi do systému dvoch strán a niektorí tvrdia, že až k volebnej nespravodlivosti.
Systém pomerného zastúpenia, politická strana získa taký podiel mandátov, aký podiel hlasov vo voľbách; priekopníkom je Mirabeau, kt. tvrdí, že zastupiteľský org. je pre voliča ako mapa krajiny, kt. zastupuje, poprvý krát sa objavuje v Belgicku r. 1899 a najrýdzejší bol vo Weimarskej republike, kde strana za každých 60 000 hlasov získala poslanca, bez volebných obvodov alebo blokačných klauzúl. Nevýhodou je absencia osobného kontaktu s volenou osobou – listinný systém a výhoda je, že aj menšie politické strany sa môžu reálne podieľať na moci. 
Kombinovaný systém rieši niektoré problémy: 
	veľkosť volebného obvodu, je tu snaha zavádzať čím menšie obvody (tým sa viaz približuje pomerná voľba väčšinovej) alebo sa hľadá istá rovnováha
	prefekčné hlavy, snaha personalizovať systém pomerného zastúpenia, napr., že časť poslancov možno voliť priamo v jednomandátových obvodoch a vo väčších zo zoznamov; prost. prefekčných hlasov môžu voliči zoradiť kandidátov na tzv. „pohyblivých zoznamoch“
	blokačná kauzula (základný mandát) znamená prah voliteľnosti určený istým počtom hlasov, napr. ak nedosiahne 5% tak nepostúpi do druhého skrutínia – skrutínium je počítanie hlasov pri voľbách (môže sa takýmto spôsobom prichádzať volebné hlasy)
Základné funkcie volieb:
	volebná spravodlivosť, voľby by mali reprezentovať čo najpresnejšiu reprezentátciu všetkých spol. vrstiev v parlamente (podľa teórie zrkadlového obrazu), plní ju predovśetkým systém pomerného zastúpenia, takmer vôbec väčšinový; avšak extrémna spravodlivosť vedie k roztriešteniu politických strán a zníženiu stability
	zabezpečenie väčšiny obmedzuje uvedené riziká, stará sa o to väčšinový systém, kt. sa snaží o väčšinovú vládu (representative government) a stabilitu systému; je to legitímne a demokratické do určitej miery, napr. v Južnej Kórei získa relatívne najsilnejšia strana bonus vyše 50% poslaneckých kresiel
	funkcia zastúpenia vychádza z úvahy, že voľby majú občanovi zabezpečiť v parlamente takého zástupcu, kt. vykonáva jeho záleźitosti mandátovo (nie iba vlastné alebo svojej strany)
Volebná manipulácia nie možná podľa princípov demokracie a parlamentarizmu, avšak okrem falšovania existujú aj tzv. klasické možnosti manipulácie volebného systému:
	„geometria“ volebných obvodov znamená pokus dimenzovať volebné obvody tak, aby podľa voličských väčšín stála daná strana čo najlepšie; volebné okruhy potom vyzerajú rôzne, pripomínajú „škvrny salamandry“, takéto praktiky používal v 19. st. guvernér Massachusetts E. Gerry a preto sa to nazýva ja gerrymandering
	rezervy volebnej aritmetiky, pri tvorení volebného zákona systému pomerného zastúpenia zákonodarca môže posilniť alebo oslabiť volebnú spravodlivosť:
	Hareova metóda (Thomas Hare) sa považuje za obzvlášť nepresnú, vedie k vytváraniu veľkého počtu zvyškov hlasov a nerozdelených mandátov →
volebné číslo=  (platné hlasy)/mandáty
	Hagenbach-Bischofova metóda je najbežnejšie používanou technikou →
volebné čislo= (platné hlasy)/(madáty+1)
Zvyšovanie hodnoty deliteľa (menovateľa) o +1 má za cieľ znížiť počet zvyškových hlasov, napriek tomu zvyšky neodstraňuje, ďalej v druhom skrutíniu sa prideľujú metódou najväčších zvyškov/priemeru nerozdelené hlasy z prvého skrutínia – zvyšný mandát sa pridelí priemeru hlasov, kt. pripadá u politickej strany na jedného zvoleného poslanca.
	D’Hondtova metóda je tiež rozšírená →
volebné číslo=  (platné hlasy)/(1,2,3,4,…)
Mandáty sa prideľujú podľa číselného radu daného veľkosťou čísel, kt. sa získali delením; výhodou je, že nevytvára zvyškové hlasy ani zvyšné mandáty s výnimkou menších strán.
	Sainte-Lagueova metóda, deliteľ je modifikovaný na 1,3,5,7, ...; požíva sa v Dánsku, Norsku a Švédsku
	odstupňovanie váhy hlasov bolo klasickou formou manipulácie s voľami, napr. každej triede boli pridelené rôzne počty hlasov, poslancov alebo volebných čísel; východiskom sa stali pluralitné volebné práva kde má každý občan 1 hlas; výnimku z manipulácie tvorí systém tzv. poslanca menšiny (Šlezvicko-Holštajnsko), kt. môže byť zvolený bez ohľadu na blokačnú klauzulu alebo aj s menším volebným číslom – menšina by sa inak nedostala do parlamentu

Druhy mandátov:
	imperatívny mandát (viazaný), uplatňoval sa hlavne v minulosti, Rousseau ho charakterizoval ako: „mandát kde je poslanec vôľou voličov, je ňou viazaný a ak ju nerešpektuje, tak ho majú občania právo odvolať aj pred skončením funkčného obdobia“; svoje korene má feudalizme resp. stavovskej spol. kde sa predpokladá existencia malého počtu spol. tried, ak nezodpovedá ľud, tak zodpovedá politickej strane
	reprezentatívny (voľný) mandát, jeho podstatou je to, že poslanec reprezentuje všetkých voličov, nie len tých, kt. ho volili, zabezpečuje to nezávistlosť poslanca a vylučuje jeho zodpovednosť k občanom alebo politickej strane, umožňuje mu to vykonávať mandát podľa vlastného uváženia, zodpovednosť sa prejavý v ďalších voľbách alebo na jeho svedomí 
Ústava SR, čl. 73, ods. 2: „Poslanci sú zástupcovia občanov. Mandáty vykonávajú osobne, podľa vlastného presvedčenia a nie sú viazaní príkazmi.“ (voľný mandát je zakotvený aj v Ústave ČR)
Deľba moci

Je spojená s jednou z najaktuálnejších otázok: „Ako zabrániť zneužitiu moci?“. Už Aristoteles poukázal na tri zložky každej ústavay: radu,úrady a súdnictvo. Polybios upozorňuje, aby jednotlivé moci boli vyvážené, len tak sa podľa neho zachová ústavný stav. 
Poprvýkrát sa systém deľby moci zakotvuje v ústave štátu Virginia z r. 1776: „Zákonodarná, výkonná a súdna moc majú byť oddelené a odlíšené tak, že nikto ani nemá vykonávať moc patriacu inému, ani súčastne viac ako jednu z nich.“. Massachusettská deklarácia práv, prijatá spolu s ústavou r. 1780 tiež obsahuje tento princíp, spoluautorom bol John Adams. Roger Scruton to prirovnáva k problému Svätej trojice: to čo je trojmo, musí byť aj jedno.
V kontinentálnych modeloch sa hovorí skôr o oddelení moci (separation of powers) a oddelení funkcií (separation of functions). Delenie moci dáva vzniku horizontálneho členenia štátnych org. na parlament, vládu a súdy. 
Deľba moci je spätá s obmedzenosťou zákonodarnej moci, z toho dôvodu, aby nemal dominantné postavenie ako ostatné druhy št. moci.V súvistlosti s ňou je tu pojem deľba práce – (širší pojem) každa je deľba moci je zároveň aj deľbou práce; deľba moci je účinným prostriedkom ako zabrániť koncentrácií št. moci v rukách jedného št. org., predstvuje prevenciu proti zneužitiu moci a zabezpečuje rovnosť jed. mocí. 

	zložka: 
	oddelenosť moci, št. moc je zverená jed. sústavám št. org. (druhy sú usporiadané hierarchicky, ale nie sú medzi nimi vzťahy nadradenosti a podriadenosti – horizontálne)
	zásada nezodpovednosti moci, org. jedného druhu moci nemôžu odvolať predstaviteľov org. iného druhu moci
	zásada nezlučiteľonsti – inkompatibility
	kreačná nezávistlosť, každá jedna zložka je z hľadiska svojho vzniku nezávislá od iných  zložiek moci
	zložka – rovnováha moci a vzájomné brzdy (checks and balances, z práce Thomasa Jeffersona Poznámky o štáte Virginia a Waltra Bagehota s názvom Anglická ústava – obe musia byť prítomné ak má ísť o deľbu moci), účelom je obmedzenie moci a zabránenie tomu, aby niektorá z mocí zaujala dominantnú pozíciu voči inej moci; aby sa tento účel naplnil vytvorili sa mechanizmi, kt. zabezpečili rovnováhu:
	brzda zákonodarnej voči výkonnej, zák. moc ako nositeľ právotvorby, tým, že sa príjímajú normotvorné akty vymedzuje postavenie výkonnej moci
	brzda výkonnej voči zákonodarnej je právo veta (uskutočňuje ho prezident), právo vrátiť schválený návrh zákona s pripomienkami naspäť zákonodarnému org.
	brzda zákonodarnej moci voči súdnej, zák. moc tiež normotvorbou vymedzuje postavenie súdnej 
	brzda súdenej voči zákonodarnej sa uskutočňuje všade  prostredníctvom ústavného súdnictva – súd rozhoduje o ústavnosti zákonov (v USA najvyšší súd)
	brzda výkonnej voči súdnej, právo prezidenta udeliť milosť a amnestiu; milosť má char. individuálneho právneho aktu a amnestia má charakter normatívneho právneho aktu – rovnaké prípady neurčitého počtu:
	abolícia predstavuje právomoc prezidenta nariadiť, aby sa trestné konanie nezačínalo alebo, aby sa v ňom nepokračovalo (už nie je v Ústave SR)
	agraciácia je právo zmierňovať alebo odpúšťať tresty
	rehabilitácia je právo rozhodnúť o zahladení odsúdenia resp. trestu (akokeby nebol ani odsúdení, aj bez záznamu)
	brzda súdnej voči výkonnej; napr. zakotvenie inštitútu správneho súdnictva, jeho úlohou je preskúmavť zákonnosť rozhodnutí a postupov org. štátnej správy; v SR nie je samostatné správne súdnictvo, robia ho všeobecné súdy (aj proti nečinnosti)
Deľba moci sa uskutočňuje v troch klasických podobách demokratickej formy vlády:
	prezidentská republika
	parlamentná republika
	parlamentná monarchia

Nastáva tu stret parlamentného a prezidentského systému, kt. stoja ako protiklady. V parlamentnom sa totiž vládna moc delí na hlavu štátu (prezident) a predsedu vlády (premiér, resp. celá vláda), kt. väčšinou vykonáva väčšinu výkonnej moci. Parlamentný systém sa opiera o podporu vlády parlamentom, kt. často vyplýva z lojality straníckych členov → je úspešný tam, kde je stranícka disciplína. Model "zodpovednej vlády" funguje v Anglicku od r. 1707 a osvedčil sa, preto sa anglický parlament nazýva tiež "matka všetkých parlamentov". Existujú ale rôzne pohľady na funkcie parlamentu. 
Deľba moci v rýzdej forme sa uplatňuje v rámci prezidentskej formy vlády (strikné oddelenie výkonnej a zákonodarnej moci – napr. si konkurujú navzájom) – tam je to najzreteľnejšie. 
Odchylky od parlamentarizmu – oslabená pozícia parlamentu  na úkor napr. prezidenta (poloprezidentská) alebo premiéra (kancelárska – napr. v Nemecku; napríklad kancelár padá len ak sa parlamentu podarí zvoliť nového, inak má on právo rozpustiť parlament). Aj v monarchii aj republike sa môžu vyskytnúť znaky parlamentarizmu. 
Prezidentská republika:
Prezident je volený občanmi aj parlament (kreačná nezávistlosť), je pre ňu char. deľba moci – oddelenosť zložiek moci, nie sú si zodpovedné (parlament neodvolá vládu), nie sú kreačne závistlé, atď.. Najvýraznejšie postavenie bude má prezident – má silnú pozíciu a on si vytvára vládu, nie je závistlá od parlamentu; v tomto ponímaní je vláda zbor, kt. je viazaný rozhodnutiami prezidenta. Prezident má právo zákonodarnej iniciatívy a právo veta – podľa jed. typov aj absolútne právo veta. Parlament má však právo vydávať ústavu a zákony, schvaľuje štátny rozpočet. Súdna moc – silnú pozíciu má najvyšší súd (nemajú ústavný súd, on má jeho právomoci), on podáva výklad zákonov a rozhoduje o súlade právnych predpisov.
Parlamentná republika:
Vláda je závislá a zodpovedná parlamentu, parlament môže vysloviť nedôveru ministrovi alebo predsedovi alebo vláde. Parlamentarizmus, prezident je často volení parlamentom – modelovo (už hovoríme o parlamentnej republike  kvôli prezidentovi); tiež je nepriamo zodpovedný parlamentu – akty prezidenta sú kontrasignované predsedom vlády alebo členom vlády, ten je zodp. parlamentu – ak vydá hlava nejaký akt tak ten je kontrasignovaní – podpísaný predsedom vlády (ak by bol nepzákonný tak ho nepodpíše a vyhne sa zodpovednosti).
Parlamentná monarchia:
Panovník nastupuje dedične, vláda je zodp. parlamentu a spravidla výkonnú moc vykonáva vláda – často sú na nej oprávnenia panovníka, buď je to v ústave alebo zvyklosti (usus). Spiaca prorogatíva – panovník nevyuživa svoje práva – panovník panuje, ale vládne vláda. 
Slovensko je modelovo parlamentná republika, ale v zásade právny štát s pricípom deľby moci, preto nie sme modelovo vyčlenení. 
Mathew Shugart sa zmieňuje o týchto ústavných modeloch:
	"čistý" prezidentský model, prezident má výsadné postavenie, menuje ministrov a sám je hlavou exekutívy, napr. USA
	model premiér-prezident, autorom názvu je Maurice Duverger, kt. ho odvodil od V. republiky vo Francúzsku; prezident je volený vo všeobecných voľbách, koexistuje s predsedom vlády a celou vládou zodpovednou za legislatívu, vyskytuje sa ďalej v Rakúsku, Fínsku, Islande, Írsku; postavenie premiéra je odvodené od dôvery parlamentu, prezident má právo ho nominovať (formálne), má tiež právo rozpustiť parlament s určitými obmedzeniami, vyhlásiť predčasné voľby, má právo veta, atď.
	prezidentsko-parlamentný model, narp. Srí Lanka alebo Ruská federácia, podľa ruskej ústavy nemá prezident neobmedzenú právomoc menovať a odvolávať ministrov, môže sa to udiať aj na základe nedôvery parlamentu; považuje sa za dosť nestabilný
	parlamentný model s prezidentom, napr. v Nemecku kancelárska demokracia, premiér má zvýraznené postavenie voči vláde
	"čistý" parlamentný model alebo len parlamentný, suverenitu má parlamentná väčšina

Typy štátov na základe deľby moci:
	totalitárny štát
	liberalistický śtát

Totalitárný štát, ide tu o rozshah štátnej moci skôr ako o deľbu, existuje tu tendencia zasahovať do všetkých sfér spoločenského života. Spomína sa najčastejšie v 20. st. (Taliansko, Nemecko), vo všeobecnosti existujú dva typy:
	policajný štát, napr. Prusko za čias Friedricha Wilhelma I. – „50 000 vojakov vybaví viac ako 100 000 ministrov“, sudca aj univerzitný profesor boli na rovnakom stupni ako práporčík v armáde, príčin vzniku je viacero: narp. snaha konsolidovať suverenitu, upravovať vnútroštátne mocenské vzťahy, predstava vlasteneckej povinnosti, atď.
	moderný totalitárny štát sa vzťahuje na pojmy výlučnosť nároku na panstvo a na neohraničenosť panstva, pojem poprvý krát použil Mussolini pri definovaní hnutia, kt. viedol: „divoká totalitárna vôľa“, spolu s ním vypracoval Giovanni Gentile doktrínu totalitárneho štátu (stato totalitario): „Fašizmus je za jedninú slobodu, kt. možno brať vážne, za slobodu jednotlivca a štátu. Všetko je rozhodnuté v štáte, ostné má menší význam. Fašizmus je zjednotenie všetkých hodnôt národa, rozvíja ho a upevňuje, nijakí jednotlivci ani skupiny nesmú existovať mimo štátu.“; má aj svoju nacistickú aj marxistickú variantu, v celku dosahuje žiadané správanie násilne alebo masovou propagandou, utláča potenciálnych nepriateľov a používa metódy strachu a hrôzy; Carl Schmidt – rovnako ako slovo nepriateľ tu treba chápať aj slovo boj v zmysle samotnej existencie
Liberalistický štát, celé liberalistické chápanie vyjadruje slobodu ako status negativus – priestor pre realizáciu jednotlivca, v kt. je štát neprítomný, jeho prítomnosť neprípustná. Adam Smith: „Podľa systému prirodzenej slobody ostáva štátnej moci len plnenie troch funkcií: brániť národ proti násilnostiam, povinnosť chrániť každého príslušníka pred neoprávnenými prechmatmi zo strany spoluobčanov, t.j. nestranné súdnictvo a vytvoriť a udržiavať štátne a verejné inštitúcie.“. Demokratické chápanie je podobné, vychádza zo status activus – sloboda účasti na tvorbe všeobecnej vôle (nemusia sa prelínať, demokratická väčšina môže vykonávať aj tyraniu). Súčastný slobodný, demokratický a sociálny štát zabezpečuje individuálny rozvoj jednotlivca, vykazuje však nevyhnutnosť štátneho regulovania. Podľa Zippeliusa je väčšina štátov v strede medzi liberalizmom a totalitaritou.
Druhy štátnej moci

Zákonodarstvo alebo legislatíva, v Anglicku parlament. Korene má parlament jednoznačne v Anglicku, z kt. modelu čerpajú mnohé štáty – viac ako polovica parlamentov je dvojkomorových, je to výhodné najmä pre federatívne systémy.
Výkonná moc, existuje v každom štáte bez výnimky, k jej vzťahu je potrebné skumať:
	zloženie 
	štruktúru
	právomoci
V najširšom zmysle ide o vykonávanie politiky ako celé odvetvie politického systému. Existuje popri zákonodarnej moci a často je v skutočnosti hlavným tvorcom práva – zákony pripravujeministerská administratíva pod dohľadom ministrov, prost. svojich výborov pozmeňuje alebo dopĺňa zákony, v niektorých štátoch dokonca len ona navrhuje zákony. Moc vlády je však mimo zákonodarnej tvorby, uplatňovanie práva a medzinárodné vzťahy. V modernom štáte má významnú úlohy a jej zloźenie sa mení často.
Súdna moc:
Nezávislosť súdnej moci
Súdna moc, je nezávislá, už od čias starovekého Grécka – najvyšší súd bol dikasteria a mal viac ako tisíc členov, aby znemožnil korupcii alebo ju poriadne sťažil. Reformu súdnictva uskočnil Jakub I. v Anglicku r. 1612, oddelil od všeobecného súdnictva cirkevné. Edward Coke tvrdil, že kráľ nemôže sám súdiť iba sudcovia, argumentoval tým, že k súdeniu je potrebná prax a znalosť zákonov, tým postupne prispel k osamostatneniu súdov. 

Sudcovská moc je jednou z najtrvalejších zložiek št. moci, výrazne sa líši od predchádzajúcich:
	súdy nemôžu používať právo z vlastnej iniciatívy, konajú len na zákalde sporov, v rámci kt. ho vykladajú; majú len poradnú funkciu nie donucovaciu, nič neriadnia ani nekontrolujú; sudcovská funkcia nie je mandát
	vyňatá aspoň čiastočne spod politického vplyvu legislatívy a exekutívy, nedá sa však úplne izolovať; existuje však snaha zabezpečiť rovné konanie pre všetky strany bez ohľadu na ich politické názory
Predstava neutrálneho sudcu sa skladá z dvoch častí – neutrality sudcu a zbezpečenia práv a slobôd jednotlivca pred súdom. Pernthaler rozlišuje tri typy ústavných záruk sudcovskej nezávislosti:
	osobná, znamená zaručený výkon povolania a slobodu úchádzať sa o sudcovské miesto
	organizačná znamená, že sudca nie je viazaný príkazmi alebo posudkami, sudna moc je aj organizačne oddelená od správnej a zákonodarnej
	funkčná, do ich funkcie nemôžu bezprostredne zasahovať žiadne zložky moci a zároveň aj ochrana pred preťažením úlohami
Sudcovská nezávistlosť je najdôležitejšia z hľadiska doktríny Rule of Law.
Ústavné súdnictvo
Ide ruka v ruke s ústavným štátom, Hamilton v Listoch Federalistov tvrdí, že každé ustanovenie plnomocneného org., kt. je v rozpore s plnou mocou je neplatné, tak ako je úmysel ľudu nad úmyslom jeho zástupcov je ústava nad zákonmi, musí preto existovať súd, kt. sprostredkuje jej znenie a vyloží zák. zákon štátu. Súdna preskúmateĺnosť zákonov (judicial review) sa prvýkrát uplatňuje v rámci prípadu Marbury v. Madison začiatkom 19. st., kt. rozhodnutie zakladá právomoc najvyššieho súdu preskúmavať zákony z hľadiska ich súladu s ústavou, neskôr aj opatrenia prezidenta. Kelsen pokladá ústavné súdy za strážcov ústavy, kontrolujú zákony a posteriori, ale napr. vo Fr. aj a priori.
Funkcie ústavného súdnictva:
	rozhodovanie o súdale zákonov a ostatných právnych predpisov s ústavou a ústavnými zákonmi
	rozhodovanie o individuálnych ústavných sťažnostiach, kt. namietajú porušenie základných ľudských práv
	rozhodovanie kompetenčných konfliktov medzi št. org. a štátom ako celkom resp. jeho územnými časťami
	podávanie výkladu ústavy a ústavných zákonov
	rozhodovanie o ústavnej žalobe voči hlave štátu (impeachment)
	rozhodovanie o volebných veciach
Správne súdnictvo
Proti nezákonným rozhodnutiam správnych org. sa možno brániť v rámci riadnych súdov. Existencia správnych súdov siaha až do feudalizmu, kedy sa ľudia bránili rozhodnutiam vrchnosti, postupom času však vymizli, a liberáli požadovali odstránenie administratívneho súdnictva, aby sa odstránil vplyv panovníka na súdy; napr. Frankfurtská ríšska ústava r. 1849 zakotvuje vymiznutie správneho súdnictva – všetky spory riešia súdy (myslené všeobecné). Argumentuje sa však aj v prospech takýchto súdov, vychádza sa z administratívnoprávneho vzťahu – verejnoprávne nároky občanov  sa líšia od občianskoprávnych, preto sa majú presadzovať zvláštné súdnictvá. 
Funkcie správneho súdnictva:
	preskúmavanie zákonitostí individuálnych správnych aktov
	kontrola súladu normatívnych aktov org. štátnej správy zasahujúcich do práv jednotlivca pokiaľ to nie je funkciou ústavného súdu

Ombudsman

Podľa švédskej ústavy z r. 1809 je úradník zákonodarstva vymenovaný ako justitieombudsman – má chrániť ľudí pred nespravodlivosťou a zaberá ich sťažnosti. Pred týmto úradom túto funkciu vykonával kancelár spravodlivosti menovaný kráľom, kt. ďalej existoval, ale ombudsman sa stal najdôležitejšou osobou v rámci sťažností a vyšetrovania. Roku 1915 sa menuje militieombudsman pre dozor nad armádou. Podobne vznikol aj vo Fínsku a ďalších krajinách. Vo Švédsku a Fínsku má výnimočné postavenie, znaky:
	je úradníkom legislatívy, ona ho vymenúva (symbolicky so súhlasom všetkých strán zvyčajne na štyri roky) a jej predkaladá ročné správy
	je nestranný vyšetrovateľ a politicky nezávislý
	nemá právo zmierniť alebo zrušiť nejaké rozhodnutie, jeho funkcia spočíva v práve vyšetrovať a získavať fakty
	vyšetruje z vlastnej iniciatívy
	jeho metóda pri odvolaní je priama, neformálna a bezplatná
Vo Švédsku militieombudsman Bexelius má dozor nad políciou, jeho rozpočet je zvyčajne nízky a personál úzky.
Učlenenie štátu

Ďalšia zložka formy štátu, vonkajšia zložka formy štátu – inštitucionalizácia, z hľadiska vertikálneho → je to systém vzťahov medzi štátom ako celkom a jeho územnými časťami, preto sa vertikálna inštitucionalizácia štátu sa nazýva aj územnoorganizačná štruktúra štátu – učlenenie štátu. Vzniklo ako dôsledok územnej org. štátu (ide o vzťahy medzi št. org. a celoštátnou územnou a miestnou pôsobnosťou). Naproti tomu horizontálna inštitucionalizácie je na úrovni najvyšších štátnych org., závistlosť štátneho zriadenia – formy vlády a štátneho učlenenia s prejavuje všade (unitárny štát aj federácia). 
Učlenenie štátu možnos skúmať ako právnu (obsiahnutá v ústave a zákonoch) a politickú (daná v samotnej realite) kategóriu, ich vájomná zhoda je daná stupňom kontroly. Tiež spôsobuje decentralizáciu št. moci, pretože tá pôsobí na rozsiahlom území, na kt. je potrebných viac ako jeden orgán, vzniknuté orgány sa líšia územnou pôsobnosťou, čo je obsah územia kde uplatňujú právomoc; môže byť 
	špeciálna pôsobnosť miestnych org.
	všeobecná pôsobnosť ústredných org.
Každý štát sa člení ďalej na územie a tomuto členeniu sa hovorí administratívnoprávne členenie (prost. právnych noriem) – dajú sa riadiť len právom, moc nemôže vychádzať len z jedného bodu. Niektoré štáty sa členia ešte aj na ďalšie, štátoprávne a administratívnoprávne štáty – ide o zložený štát. 
Klasifikácia:
	podľa miery participácie org. s miestnou a územnou pôsobnosťou na suverenite štátu:
	unitárny
	zložený
	zväzy štátov
	zoskupenia štátov

	podľa miery centralizácie a decentralizácie št. správy z hľadiska jej územného členenia ako aj rozsahu upltanenia jej samosprávy:
	centralizovaný
	decentralizovaný
	kombinovaný
Unitárny štát

Od slova jednota – unitas (jeden – uno), je to pojem synonymický s pojmom jednoduchý štát (nie jednotný, jdenotný je totiž aj zložený štát na zák. jednotnej suverenit). Štátna moc platí na celom jeho území – nečlení sa štátoprávne na žiadne autonómne jednotky (iba administratívnoprávne). 

Charakterizuje ho:
	právomoc miestnych územných org. je odvodená z nedeliteľnej suverenity štátu ako celku a je delegovaná mocou, kt. formu, rozsah a obsah vymedzujú najvyššie št. orgány 
	existuje len jedna sústava najvyšších št. org.
	jedna ústava
	jedno štátne občianstvo
	jedny št. symboly
	jedny nositelia suverenity
Autonómia je osobitný prípad územného usporiadania, nemá charakter št. útvaru, ak vznikne v unitárnom štáte neohrozí to jeho unitu, môže vzniknúť aj v členskom štáte zloženého štátu. Je to froma asymetrickej, politickej alebo administratívnej územnej decentralizácie, ad hoc – nesúmernej decentralizácie, autonómia sa zvyčajne prideľuje určitému regionu. Právnym spôsobom jej vzniku je štatút o zriadení autonómie (jednostranný akt moci, vyžaduje však v praxi aj narp. súhlas obyvateľstva, št. org., atď. ). Pôsobnosť autonómnych org. neovplýva všetky sféry št. činnosti – štát ponecháva kontrolnú činnosť. Napríklad: v Taliansku Sicíla a Južné Tirolsko, v Španielsku Katalánsko, v Kanade Quebeck, v Srbsku Kosovo (vyhlásilo nezávistlosť), atď.; može mať kultúrny, politický charakter a iné. Dôležité je, že autonómia nedisponuje úplnou suverenitou, jej je odvodená z nadradeného suverénneho celku. 
Unitárny štát môže byť tiež:
	centralizovaný
	decentralizovaný
	kombinovaný

Absolútne centralizovaný a decentralizovaný štát sa vyskytuje len zriedka, skoro vždy ide o kombináciu, ale môžu prevažovať prvky centralizovaného alebo prvky decentralizovaného štátu. 
Centralizované štáty charakterizuje:
	priama podradenosť a zodpovednosť miesta centru (sôsobilosť nadradeného org. zasahovať do záležitostí podradeného org.
	zasahovanie centra cez normatívne a individuálne právne akty, interné inštrukcie, ale aj politicky
	v rozhodovacích činnostiach platí apelačný princíp
	miestne org. nerohodujú s konečnou platnosťou
	osobná kreačná závistlosť (centrum zasahuje do kreácie miestnych org.)
	miestne org. sa nemôžu domáhať hodnotenia zákonnosti či príkazov centrálnych org.
Decentralizácia je vyňatie z pôsobnosti ústrednych org. a prenechanie miestnym org., aj kreácia sa deje nezávisle od ústredných orgánov, miestne org. sú viazané len ústavou a zákonmi. Pre zaistenie jednoty existuje právo ústredných org. vymedziť pôsobnosť miestnych orgánov – usmerňovať ich. , Musia však existovať materiálne a politické podmienky decentralizácie. Decentralizácia bola charakteristická pre naturálne feudálne štáty, nositeľom moci miestnej správy bola šľachta.
Štát a samospráva
Pre vnútrné usporiadanie štátu sú typické vzťahy podradenosti a nadradenosti ústredných a miestnych orgánov – východiskom pre demokratický princíp je samospráva. Štátna moc je druhom verejnej moci, tá ale zahŕňa aj moc org. územnej a záujmovej samosprávy. Výkon verejnej moci je výkon verejnej správy – výkon štátnej správy a územnej a záujmovej správy. 
Prostredníctvom súkromnoprávnej samosprávy občania realizujú práva a záujmy (kultúra, šport) a prost. verejnoprávnej samosprávy sa realizuje verejný záujem, ale i napr. politické práva občanov – zastúpenie ex officio resp. ex effo u neplnoletých. Vo verejnoprávnej samospráve sa vyskytuje aj mocenský prvok – napr. stanovovanie pod. na prijatie na vysokú školu alebo zavádzanie poplatkov. Jej osobitným typom je miestna samospráva, rozhodovanie určitej štátoprávnej územnej jednotky vo vymedzenej vecnej pôsobnosti; zákon vymedzuje pôsobnosť obcí na samostatnú a prenesenú, v prenesenej vykonáva obec štátnu správu – može aj vydávať v medziach zákona všeobecne záväzné nariadenia.

Zložený štát

Alebo spolkový, zväzový sa nečlení sa len administratívnoprávne, ale aj štátoprávne na celky – členské štáty. Spočiva v suverénnom char. št. moci, kt. akokeby zastrešovala dané členské štáty; Štátna moc sa bezprostredne podieľa na priamo na každom občanovi v každom členskom štáte
Existuje v dvojakej podbe:
	federácia
	reálna úna
Zložený štát v podobe federácie (foedus – zväzok), alebo je to napr. pre nemecky hovoriace štáty to isté čo spolkový štát. 
Objavili sa už napríklad v antickom Grécku, existovali tam dva typy spolkov: symmachia (vojenský spolok – Peloponézsky spolok r. 550, s jedným hegemónom) a sympolitea (má organizáčnú formu, čiže vládu, vojenského veliteĺa, výkonné org. – Achájsky spolok r. 281 – 146). Ďalej sa spomína v Ríme ako spolčené kmeňové jednotky (foederati); neskôr Hugo Grotius, Samuel Pufendorf, Montesquieu uvažuje o federatívnej republike a Kant tiež narába s pojmom federácia.
Federalizmus ako teoretická koncepcia je spojenie menších politických jednotiek do väčšieho samostatného útvaru pričom ich samostatnosť ostane zachovaná.
Priekopníci federalizácie sa vynašli po americkej revolúcií, v Listoch federalistov sa usporiadanie USA považuje za usporiadanie štátu, kt. na svete nemá obdobu. Carl Friedrich tvrdí, že federácia je alternatíva k impériu kde sa moc opiera o donútenie zatiaľ čo vo federácií o spoločný súhlas. Nové federácie preberajú vzor po USA; Kanda, Nemecko alebo Austrália.
Štátna suverenita pôsobí na občanov každého členského štátu – zložený štát má suverenitu. Zväzové štáty ako suverénne štáty sa zrieknú časti svojej suverenity v prospech celého zväzu → koexistencia suverenity (súčastné pôsobenie suverenity, ale nie v tej istej veci – existuje výlučná suverenita federácie, ale aj výlučná suverenita členského štátu a zmiešaná suverenita). Federácia je najčastejšie sa vyskytujúci typ zloženého štátu. Môže vznikať:
Faktické spôsoby vzniku federácie:
	spájajú sa samostatné štáte a vytvoria federáciu, napr. kvôli obrane
	jeden štát má dva národy, kt. sa prehlásia za štátotvorné celky a vytvoria spolkové štáty a federáciu
Právny vznik federácie je zmluvna, uzatvárajú ju štáty, kt. vstupujú do federácie, deklaruje to ich spoločnú vôľu; neexistujú žiadne osobnoprávne požiadavky tekjto zmluvy, u nás je vstup do celku s nejakým štátom upravený v čl. 7 až 8 Ústavy SR.
Charakteristika zloženého štátu:
	koexistencia suverenít
	dvojaká ústava (federálna a ústavy členských štátov)
	dvojaké občianstvo (federálne a občianstvo členských štátov)
	dvojaká sústava orgánov
	dvojaké sýmboly
	dvojkomorový parlament – princíp zák. majorizácie (zákaz rozhodovania podľa väčšinového princípu), je to právny nástroj, kt. má zrovnoprávniť všetky členské štáty bez ohľadu na rozlohu a obyvateľstvo; v prvej komore je uplatený princíp majorizácie (rozhoduje o životne dôležitých otázkach – 3/5 väčšinou), v druhej už nie
Reálna únia je jednou z monarchistických foriem štátu, zjednoteným prvkom je nedieľnosť hlavy štátu, jednotlivé štáty si zvolili spoločného monarchu. Neexistuje v nej spoločný zákonodarný org., len dočasný riešiaci otázky únie, je tvorení zástupcami parlamentov jed. štátov (delegácie); napr. Rakúsko-Uhorsko po vyrvnaní r. 1867. Osobitým typom je moderná únia, kt. vnizká v 20. st. medzi kolóniami, kt. od materských štátov postupne získavajú suverenitu.
Zväzy štátov majú podobu:
	personálnej únie
	konfederácie
Personálna únia sa prejavuje ešte feudálny prežitkami, splynutie Anglicka a Škótska. Zobrazuje stredovekú predstavu, že štát nemôže existovať bez panovníka a preto sa také štáty pridružovali k iným. Spojujúcim činiteľom je monarcha.
Konfederácia má stále spoločné org., kt. spravujú spoločné veci (obrany, financie a iné). Rozhodnutia takýchto org. sa stali záväznými iba pre členské štáty tak, že sa vyhlásili príslušnými vnútroštátnymi inštitúciacmi. Spoločné org. v konfederácií nemajú štátnu suverenitu, pri ich rozhodovaní platí zásad, že menšina sa podriaďuje väčšine.  Príkladom je Švajčiarsko.
Zvláštnou skupinou štátov je Britské spoločenstvo národov, kt. sa vymyká typickým alianciám alebo zväzkom štátov
Zoskupenia štátov fungujú na základe spolupráce medzi štátmi pomocou vlastných inštitúcií – medzištátnych organizácií. Sú to nadštátne spojenia alebo organizácie ako RVHP, EHS, NATO, Euratom, Arabská liga a iné. Dané inštitúcie majú právo mocensko-právne rozhodovať voći občanom členských štátov. Medzi takéto zoskupenia patrí aj Európska únia, kt. stále tvorí „Európu bez hraníc“.
Politický systém

Existuje rôznorodosť názorov na politický systém, kvôli jeho mnohotvárnosti a rozmanitosti. David Easton ho vymedzil ako interakciu, prostredníctvom ktorej sa v spoločnosti autoritatívne rozdeľujú hodnoty; základným poslaním politického sytému je deľba týchto hodnôt a podnecovanie k tomu, aby bola táto deľba uznaná väčšinou spoločnosti. 
V súčastnosti sa vymedzuje ako súhrn politických inštitúcií v spoločnosti, vzťahov medzi nimi a ako mechanizmus tvorby celospoločenskej politickej vôle. Existuje preto, aby zabezpečil politické sprostredkovanie spoločenských záujmov; tento proces uskutočňujú politické subjekty – štát, politické strany, nátlakové skupiny, cirkev; základným politickým subjektom a zároveň zdrojom štátnej moci je občan.
Demokratický politický systém je charakterizovaný otvorenosťou politických subjektov (hlavne z hľadiska ich vzniku) a politickou rovnoprávnosťou jednotlivcov. S rozmanitosťou politických subjektov prichádzajú aj konflikty – ich riešenie smeruje k politickej stabilite a konsenzu (výsledok politického súperenia). Spôsob, kt. politické subjekty komunikujú s verejnosťou a uchádzajú sa o jej podporu sa nazýva politické súperenie, deje sa za účelom uchopenia moci.
Max Weber konštatuje, že zainteresovaný je relatívne malý počet ľudí na politickom živote.
Subjekty politického systému sa delia podľa toho či ich cieľom je alebo nie je priama účasť voľbách a zastúpenie v štátnych orgánoch. Ak nie tak je ich náplňou väčšinou systematické pôsobenie na nositeľa št. moci.
Občan je však kľúčovým subjektom politického systému, je zdrojom št. moci (Ústava SR, čl. 2); aby sa však mohol podieľať na formovaní spoločenskej vôle musí disponovať politickými právami, kt. sú zakotvené v ústave a garantuje ich štát. Občanom politickú aktivitu sprostredkúvavajú politické strany.
Politické strany

Sú súčasťou moderných dejín, ich začiatky siahajú zhruba do 19. st., vtedy sa menia na elitné politické zoskupenia. Spoločenskými zdrojmi pre vznik politických stŕan sú liberalizmus a osvietenstvo, inštitucionálnym základom je však parlamentarizmus → v parlamente dochádza k zjednocovaniu poslancov do frakcií (Anglicko r. 1679, spoločenstvá toryov a whigov). K premene na elitné organizácie dochádza v dôsledku rozšírenia volebných práv, čo má za následok polarizáciu politického života. 
Pojem strana pochádza z latinského pars (časť) a parite (deliť), v šúčastnosti existujú tri typy definícií:
	štrukturálne – problémy organizácie systému
	funkcionálne – funkcia strany v systéme
	definície strany ako reprezentanta triednych záujmov – sociálne alebo ideové spoločenstvo
Väčšina definícií vychádza zo základného znaku politickej strany – program strany alebo politická doktrína; umožňuje ideové prepojenie s voličmi resp. sympatizantami. Politické strany sa odlišujú najmä organizačnou štruktúrou (vnútorný život strany – rozhodnutia, procedúra príjimania nových členov) a šírkou členskej základne. 
Max Weber charakterizuje politické strany ako organizácie slúžiace k boju za záujmy určitých skupín spoločnosti, pričom vyzdvihuje ich cieľ – dosiahnutie moci. Definuje ich ako spoločenské organizácie s dobrovoľným členstvom, ktoré sa snažia získať štátnu moc pre svojich vodcov vo vnútri a tým aj zabezpečiť ideálnu a materiálnu príležitosť pre svojich členov, opäť však zdôraňuje prvoradý cieľ → dosiahnutie moci.
Strany sú dobrovoľné organizácie, ale môžu od svojich členov žiadať plnenie určitých poviností, nik ich však plneniu nesmie prinútiť – tým sa lišia od štátu.
Dôležitým prvkom strany je program, kt. sleduje vo svojej činnosti, prostredníctvom neho oslovuje potenciálnych voličov a bez progrogramu ma strana veľmi malé šance zasahovať do politického života – moderné programy majú univerzálny charakter, tým sa odlišujú strany od záujmových a nátlakových skupín. Právne postavenie politických strán upravujú zákony – u nás zákon č. 424/1991 Zb. o zružovaní sa v politických stranách v znení neskorších predpisov.
Funkcie politických strán:
Hlavnou funkciou je sprostredkovanie št. moci občanovi; väčšina sa však zhoduje, že politické strany plnia tri základné funkcie:
	integratívna – tvorba a artikulácia politicikých postojov a požiadaviek – usmerňuje záujmy skupín s cieľom konsenzu, syntézy a kompromisu
	výberová – proces výberu politickej elity – definuje kritéria výberu, nominuje členov na výkon št. funkcií
	funckia vládnutia – účasti na štátnej moci – spôsob obsadzovania št. funkcií
Klasifikácia politických strán:
Existuje viacero kritérií, chybajú najvšeobecnejšie a preto medzi najdôležitejšie klasifikácie patrí delenie politických strán na:
Od 19. st. si prax vynútila rozdelenie strán na:
	konzervatívne – vyznačujú sa: tradicionalizmus, pesimizmus a konzervatizmus; trvalá nedôvera v lepšie usporiadanie spoločnosti, obrana tradičných hodnôt, stavovských výsad a aristokracie
	liberálne – sú charakteristické pokrokovosťou, kritických chápaním minulosti, optimizmom, individualizmom a formálnou rovnosťou (egalitarizmus)
Dlhodobo sa strany klasifikujú na:
	pravicu – konzervatívne strany, monarchistické, statkárske
	ľavicu – liberalistické, pokrokové, buržoázne
	stred 
Novovzniknuté robotnícke strany postupne vytlačili buržoázne strany do stredu a samy sa dostali do ľavice, vyznačujú sa radikálnejším programom.
Max Weber rozdelil politické strany na:
	patronátne – dobytie moci pre vodcu a vlastný štáb
	záujmové – orientované na záujmy stavov alebo tried
	svetonázorové – opierajú sa o abstrektné zásady
A. Neumann nadväzoval na Webera:
	reprezentačné strany – ich prívženci sa obmedzujú len na účasť vo voľbách
	integračné strany – aktívne zapájajú masy do straníckeho života
	absolutistický integrované strany – budujú podĺa vzoru vojenských org. a snažia sa eliminovať ostatné politické subjekty
Maurice Duverger vychádzal z organizačnej štruktúry politických strán:
	odlišuje strany podľa prívržencov:
	špecializované strany – sú ohraničené nejakou oblasťou spol. života človeka
	totalitárne strany – zhŕňajú celospoločenské dianie
	odlíšuje strany podľa zásad organizačnej štruktúry:
	kádrové strany – malý, ale dobre organizovaný aparát
	masové strany – rozvinutá org. štruktúra, existujú v troch podobách: 
	teritoriálne (sociálno- demokratické)
	strany so základnými organizáciami (fašitické) 
	rámcové strany (charakter federácie; labouristi)
Účasť na činnosti politických strán
Existujú viaceré okruhy:
	voliči – najširší okruh účasti na ćinnosti politickej strany, ale deje sa len v určitých intervaloch (voľby); každá strany musí nájsť spôsob ako získať a udržať voličov, im by mala venovať najväčšiu pozornosť
	sympatizujúci – tvoria užší okruh ako voliči, napriek tomu predstavujú pomerne veľké možnosti pre stranu (potenciálni voliči)
	členovia – tvoria najužší okruh účasti na činnosti politických strán; členstvo v strane má určitú náplň (podmienky, povinnosti, podriadenie záujmov), môže byť individuálne (jednotlivec) a kolektívne (organizácia)
	aktivisti – predstavujú diferencovanú  zložku celého straníckeho systému, sú dôležitou zložkou, kt. zabezpečuje akcieschopnosť strany, delia sa platených (profesionáli) a dobrovoľných; vo väčšine politických strán dochádza k postupnému posilovaniu profesionálnych straníckych štábov na úkor radových členov
	vedúci činitelia – sú najvplyvnejšou zložkou politických strán, sú to ľudia, kt. zaujímajú najdôležitejšie stranícke pozície

Systémy politických strán (sústavy legálne pôsobiacich politických strán):
	systém jednej politickej strany – vládnuca strana monopolizuje všetkú politickú moc a má výsadné postavenie v spoločnosti, charakteristické pre autoritatívne režimy, ale dominantné postavenie strany nemusí mať len represívne účinky (Mexiko, Egypt)
	systém dvoch politických strán – v politickom systéme súperia o moc dve približne rovnako silné strany, v praxi sa tieto strany striedajú pri v určitých časových intervaloch, avšak len dve strany majú reálnu šancu získať moc (USA, Veľká Británia)
	systém viacerých politických strán – dochádza k súpereniu viacerých politických strán, najmä v spoločnostiach, kde sa nachádzajú mnohé sociálne skupiny; vznikajú takto koaličné vlády s nižším stupňom politickej stability
Ostatné politické subjekty:
Politické hnutia, rozdiel medzi nimi a politickými stranami spočíva vo forme účasti na štátnej moci, hnutia a tiež aj nátlakové skupiny nesmerujú k bezprostrednej účasti na vláde a spravidla neplnia funkcie, kt. s tým súvisia. Charakteristickou stránkou je koncentrácia na jeden základný problém a preto vytvárajú tlak na politické strany, aby sa viac venovali daným problémom. Politické hnutia vedia pružne reagovať na potreby spoločnosti a môžu existovať aj ad hoc – po vyriešení daného problému zaniknú.
Občianske združenia sú dobrovoľné záujmové organizácie, pôsobia v tých oblastiach spoločenského života, kde ľudia majú v určitom smere zhodné skupinové záujmy a svoju zhodu si uvedomujú natoľko, že sa snažia koordinovať svoje konanie na dosiahnutie spoločných záujmov. Umožňujú ich dosiahnutie voči politickým stranám a orgánom štátnej moci. Sú to napr. odbory, kt. vplývajú na politické strany.
Nátlakové skupiny sú tie dobrovoľné organizácie, ktoré cieľavedomým nátlakovým pôsobením ovplyvňujú politické strany, prostrednítvom neho zasahujú do politického diania (Združenia vydavateľov periodickej tlače). V niektorých krajinách nátlakové skupiny existujú ako trvalý prvok politického systému (USA – lobby).
Štát má v politickom systéme špecifické postavenie, prejavuje sa ako regulátor spoločenského diania, čo uskutočňuje prost. noriem – normy pre vznik politických strán a je ďalej objektom pôsobenia neštátnych zložiek politického systému (prost. št. aparátu sa uskutočňujú zájmy politických subjektov)
Do politického systému zasahujú značne aj masovokomunikačné prostriedky, kt. ovplyvňujú verejnú mienku.

Pojem právneho štátu

Rechtsstaat:
Moderne sa pojem právny štát často používa ako synonymun ústavnej alebo zákonnej vlády. Korene siahajú do antickej politickej filozofie, do obdobia úvah o štáte, v ktorom je samotný zákon „neobmedzeným pánom nad vládcami a vládcovia sú iba poslušnými poddanými v službách zákona“. Pevné duchovné základy novodobej koncepcie právneho štátu kladie Immanuel Kant. Medzi ďalších myšlienkových predchodcov patrí aj Wilhelm von Humboldt; definuje úlohu štátu: „Štát sa zdržiava akejkoľvek starostlivosti o pozitívny blahobyt občanov a nejde ani o krok ďalej, ako to je nevyhnutné pre ich bezpečnosť v ich zájomných sťahoch a voči vonkajším nepriateľom, vo vzťahu k nijakému inému účelu ich slobodu neobmedzuje.“. Pojem Rechtsstaat po prvý raz používa Carl Teodor Welcker v spise Posledné dôvody práva, štátu a trestu. 
Koncepcia práneho štátu vzniká v Nemecku v atmosfére kompromisu medzi liberalizmom a konzervativizmom. Pôvod a charakter pojmu právny štát sú rýdzo nemecké. Nemeckí právnici a ideológovia spájajú myšlienky právneho štátu s nevyhnutnosťou obrany pred príliš silnou mocou: „štát, kt. má moc účinne brániť svojich občanov je totiž dosť silný aj na to, aby ich utláčal“. Medzi predstaviteľov nemeckej teórie právneho štátu namierenej proti policajnému štátu patria hlavne Rudolf von Mohl, Friedrich Julius Stahl, Rudolf von Gneist  a Otto Bähr. Zaoberajú sa najmä otázkami kontroly štátnej správy a možnosťami vytvorenia sústavy správneho súdnictva. Spoločným menovateľom názorov všetkých je potreba samoobmedzenia štátu právom; rozdiely sa týkajú základu platnosti práva. Mohl a Bähr platnosť práva odvodzujú od zákona ako prejavu suverenity ľudu vo francúzskom modeli. Stahl a Gneist uprednostňujú monarchiu  a miestne právne tradície podľa anglického modelu. Stahl tiež vyznáva z úcty k princípu právneho štátu: „Štát má byť  právnym štátom, to je heslo a to je aj skutočná hybná sila vývoja novšej doby, má presne a nezrušiteľne  určiť tak dráhy a hranice svojej pôsobnosti, ako aj sféru slobody svojich občanov. Taký je pojem právneho štátu a nie taký, že štát iba zaobchádza s právnym poriadkom alebo že len chráni práva jednotlivcov, to totiž vôbec neznamená cieľ a obsah štátu, ale len spôsob a povahu ich realizácie.“. Otto Bähr za úlohu celej nemeckej vedy považuje rozvinutie myšlienok, na kt. sa zakladá podstata právneho štátu; tvrdí, že pod právnym štátom netreba rozumieť štát, kt. sa snaží určovať a ovládať iba prostredníctvom právnych predpisov. Zastáva názor, že právny štát „pozdvihuje právo na základnú podmienku svojho bytia, že to je štát, v ktorom sa celý život pohybuje v medziach základných právnych noriem“. 

Nad rôznymi stránkami pojmu právneho štátu sa zamýšľa Johann Caspar Bluntschli: „Ak sa pod právnym štátom rozumieme: 
1.	to, že štát je len inštitúcia na ochranu práv jednotlivcov – hrozí, že sa celé verejné právo premení na nástroj súkromného práva
2.	to, že štát musí organizovať práva spoločenstva a súčasne sa starať o uznanie individuálnych práv je celkom správna predstava, ale nedostatočná – prehliada sa najdôležitejšia štátnická činnosť, starostlivosť o materiálny prospech a o duchovné pozdvihnutie
3.	to, že štát má prakticky podporovať verejné blaho, ale môže robiť formálny nátlak iba v miere, v akej to umožňuje určité definitívne právo je pomerne správne, súčasne je však jasné, že sa nezohľadňuje verejná starostlivosť (napríklad potreby zásobovania, obchodu a civilizácie)
4.	to, že sa popiera náboženský základ štátu a potvrdzuje sa jeho ľudský základ a ľudské hranice
5.	to, že značí odpor voči každej absolútnej autorite, kt. je často spätá so svojvoľným policajným zasahovaním a obhajuje tvrdenie, že občania sa musia podieľať na veciach verejných → je stanovená charakteristika moderného štátu.“ 
Bluntschli považuje za nešťastný iba zvolený pojem; domnieva sa, že je vhodnejšie hovoriť o konštitučnom (ústavnom) štáte ako o právnom štáte
Robert von Mohl zasa z iných dôvodov pokladá tento pojem za príliš úzky a navrhuje nahradiť ho pojmom rozumný štát (Verstandesstaat); účelom takého štátu je podpora slobodného a všestranného uplatňovania tvorivých síl každého občana. Georg Jellinek vychádza z toho, že právny štát je taký štát, v ktorom vládnu zákony. V jednej z najuznávanejších definícií Klaus Stern charakterizuje právnu štátnosť (Rechtsstaatlichkeit) ako „vykonávanie štátnej moci na základe ústavne vydaných zákonov, ktorých cieľom je ochraňovať slobodu, spravodlivosť a právnu istotu“. 
Francúzskym ekvivalentom pojmu právny štát je pojem état de droit, používaný aj v novšej belgickej štátovede. Objavuje sa síce koncom 19. storočia, ale viac-menej diskusne. Na jeho čoraz väčšiu frekventovanosť má vplyv predovšetkým činnosť Ústavnej rady, ktorej právomoci sú porovnateľné s ústavnými súdmi v iných štátoch. 
V podobných súvislostiach sa používa aj talianska varianta stato di diritto.
Španielska doktrína právneho štátu Estado de Derecho v modernom ponímaní do zančnej miery vychádza z nemeckých vzorov a skúseností. Sedemdesiate a osemdesiate roky prinášajú rozpracovanie obdobného pojmu – Estado de direito – aj v Portugalsku.
Vo vzťahu k zavádzaniu pojmu právny štát v právnej a ústavnej teórií  bývalých totalitárnych štátov je dôležité upozorniť na jeden z jeho aspektov. Konkrétne ide o tézu vyslovenú Hansom Kelsenom, vyplývajúcu z jeho normativistickej teórie, že každý štát musí byť ex definitio právnym štátom. Zakladá sa na myšlienke, že štát samotný je výtvorom práva, to však je, pochopiteľne, niečo celkom iné, ako napr. vulgárno-pozitivistické stotožňovanie právneho štátu so štátom, kt. jednoducho má zákony. K podobnému chápaniu smerovala aj neskoro-komunistická „ideologická“ interpretácia podstaty totalitárneho štátu tesne pred jeho pádom. Prikláňame sa k názoru Neila MacCormicka, kt. konštatuje, že každý štát v kelsenovskom zmysle je nevyhnutne právnym štátom, ale „prinútiť každý štát správať sa ako právny štát je rovnako zrozumiteľne pojmovým cieľom, ako to je politicky želateľné“.
Rule of Law
Rule of Law je idea alebo (politický) ideál patriaci do anglo-americkej právnej kultúry. Podobne ako pojem Rechtsstaat  aj pojem Rule of Law sa používa vo viacerých významoch a kontextoch, takže nie je jednoduché presne ho definovať. Často sa píše s veľkými počiatočnými písmenami alebo v uvodzovkách, aby sa zdôraznilo, že tento pojem opisuje vzor, kt. určité vlády hodlajú dosiahnuť. Pojem Rule of Law zahŕňa preferenciu v prospech práva a poriadku – ako protikladov k anarchii a sváru. Vo všeobecnosti tento pojem obsahuje aj princíp legality: štátne orgány musia konať na základe práva. Možno teda požadovať, aby osoba poškodená konaním štátneho orgánu mala možnosť preskúmať legalitu takéhoto konania pred súdom. Myšlienka panstva zákonov ako protiklad panstva človeka sa v rámci anglického ústavného vývoja objavuje v 13. storočí. Henry de Bracton jasne hovorí o otázke podriadenosti kráľa: „Kráľ nemá byť podriadený človeku, ale Bohu a zákonom, právo z neho robí kráľa.“.
Princíp podrobenosti a viazanosti výkonnej moci a jej úradníkov právu a právom sa v angloamerickej sfére novšie prejavuje napríklad v podobe impeachmentu voči americkému prezidentovi Richardovi Nixonovi; iniciátorom bol v roku 1974 Súdny výbor Snemovne reprezentantov – dôsledné uplatnenie tohto princípu malo za následok rezignáciu prezidenta.
Významný britský právnik Albert Venn Dicey spája pojem Rule of Law s klasickým popisom anglickej ústavy: „Zákon je najväčším dedičstvom, kt. kráľ má, pretože prostredníctvom neho sa vládne jemu samému a jeho podriadeným“. Dicey vo svojom diele Úvod do štúdia ústavného práva prezentuje názor, že Rule of Law stelesňuje tri rozdielne, avšak navzájom súvisiace princípy:
1)	absolútnu zvrchovanosť alebo prevládanie riadneho práva ako opak vplyvu ľubovôle – Angličania môžu byť potrestaní iba za porušenie zákona a za nič iné
2)	rovnosť pred zákonom alebo znovu rovnakú podriadenosť všetkých právu štátu, kt. uplatňujú riadne súdy
3)	vláda zákona značí, že ústava nie je prameňom občianskych práv, ale výsledkom práv a slobôd jednotlivcov ako sú definované a uplatňované súdmi – ústava teda reprezentuje riadne právo štátu
Dicey mal problémy pri zmierení Rule of Law so suverenitou parlamentu v Spojenom kráľovstve. Neobmedzene suverénny parlament by mohol schvaľovať zákony akejkoľvek formy a obsahu a tak by mohli byť zásadne nespravodlivé.
Friedrich August von Hayek konštatuje, že Rule of Law „bez akýchkoľvek technických podrobností znamená, že vláda je pri akomkoľvek svojom konaní viazaná pevnými pravidlami, kt. boli vopred vyhlásené – pravidlami, kt. umožňujú s dostatočnou istotou predvídať ako autorita za daných okolností použije svoju donucovaciu moc“. Kladie teda dôraz hlavne na princíp právnej istoty a prediktabilitu (možnosť predvídateľnosti krokov zo strany štátnej moci).
Iní autori používajú pojem Rule of Law na vyjadrenie koncepcie spravodlivosti. Napríklad, možno požadovať, aby zákony boli verejne vyhlasované, aby boli presné, jasné, alebo to, aby ich uplatňovanie bolo spravodlivé (fair) a nestranné.  V tomto smere je pojem Rule of Law spríbuznený s pojmom due process of law; historické korene práva na riadny proces možno v anglickej tradícii nájsť v článku 39 Magny Carty. Pojmovo sa v Anglicku na označenie tohto princípu používa skôr názov spravodlivý proces (fair trial). Piaty dodatok Ústavy USA vyhlasuje, že nikto nemôže byť pozbavený života, slobody alebo vlastníctva bez riadneho procesu („no person shall be deprived of life, liberty or property without due process of law“).
Existuje odlišná verzia chápanie Rule of Law, ktorú zastáva Joseph Raz; Rule of Law Raz povyšuje na schopnosť práva „usmerňovať správanie tých, kt. mu sú podrobení“ a podľa neho sa nemá „zmiešavať s demokraciou, spravodlivosťou a rovnosťou“. Rule of Law má v jeho koncepcii dva aspekty: 
a)	ľudia by mali byť ovládaní právom a poslúchať ho 
b)	právo by malo byť také, že budú schopní sa ním riadiť
Raz medzi princípy Rule of Law zaraďuje tieto:
1.	všetky zákony majú byť prehľadné, otvorené a jasné
2.	zákony majú byť relatívne stabilné
3.	tvorba špeciálnych zákonov sa má riadiť otvorenými, stabilnými, jasnými a všeobecnými pravidlami
4.	musí byť zaručená nezávislosť súdnictva
5.	musia byť zachovávané princípy prirodzenej spravodlivosti
6.	súdy majú mať právomoc kontroly nad implementáciou iných princípov
7.	súdy majú byť ľahko prístupné
Ronald Dworkin si v eseji Politickí sudcovia a Rule of Law kladie otázku „Čo je rule of law?“. Podľa Dworkina právnici si myslia, že „existuje rozdielny a dôležitý politický ideál nazývaný rule of law“. Dworkin nesúhlasí a rozpracováva tézu o dvoch značne rozdielnych chápaniach rule of law. 
1.	Prvú z nich nazýva koncepciou kniha noriem, „rule-book“. Vychádza z toho, že pokiaľ to je len možné „moc štátu by nikdy nemala byť používaná proti jednotlivým občanom s výnimkou prípadov, keď to je v súlade s normami explicitne stanovenými vo verejnej knihe noriem.“. Vláda, rovnako ako občania, musí zachovávať tieto verejné normy, kým sa nezmenia. Zástancovia tejto koncepcie sa nezaujímajú o obsah noriem v knihe noriem, ale tvrdia, že to je vec substantívnej spravodlivosti. Tá je nezávislým ideálom, kt. v nijakom prípade netvorí súčasť ideálu rule of law.
2.	Druhú koncepciu Dworkin nazýva koncepciou práv – „rights“. Predpokladá, že občania majú morálne práva a povinnosti voči sebe navzájom a politické práva voči štátu ako celku; trvá na tom, aby tieto morálne a politické práva boli uznané pozitívnym právom, aby mohli byť vynucované na základe požiadaviek jednotlivých občanov súdmi. Rule of Law je v rámci tejto koncepcie ideál normy s presnou verejnou koncepciou individuálnych práv. Vyžaduje, ako súčasť ideálu práva, aby normy v knihe noriem podchytávali a vynucovali morálne práva. Podľa Dworkina koncepcia knihy noriem má iba jeden rozmer, podľa kt. by politická spoločnosť mohla zlyhať – mohla by použiť svoju policajnú moc voči jednotlivým občanom inak, ako to je stanovené v knihe noriem. Avšak koncepcia práv podľa neho obsahuje minimálne tri možnosti alebo hrozby stroskotania: 
a)	štát môže zlyhať pri stanovovaní rozsahu individuálnych práv, kt. hodlá vynucovať
b)	rovnako môže zlyhať v presnosti vymedzenia práv, kt. uznáva
c)	v otázkach spravodlivosti pri vynucovaní práv
Aj v Dworkinovej klasifikácii sa zračí určité napätie medzi pozitivistickým a prirodzenoprávnym prístupom k problému  Rule of Law. Obe koncepcie totiž možno považovať aj za komplementárne, schopné vzájomne sa doplňať, v rámci toho istého typu právnej kultúry. 
Z historického pohľadu je zreteľná prvotnosť „Rule of Law“ v Anglicku a až neskorší vznik modelu „Rechtsstaat“ v Nemecku. Vývoj Rule of Law je najprv v priebehu niekoľkých storočí spätý s praxou anglických súdov, Neskôr pokračoval bojom medzi panovníkom a parlamentom. V podmienkach Nemecka spred takmer dvoch storočí sa boj o Rechtsstaat odvíjal medzi frontami teórie a praxe a proti režimu policajného štátu. 
Rule of Law nemá výslovný vzťah k štátu, na rozdiel od Reechrsstaatu; anglické ústavné právo nikdy nechápalo pojem štátu ako právny pojem. Pri koncepciách Rechstsstaatu ide o zrejmú snahu podriadiť štát právu.
Dôležitá je obsahová stránka problému – oba pojmy tvoria sú tvorené rovnakými princípmi. Z nadhľadu, podľa spôsobu ich zakotvenia a uplatňovania v moderných demokratických štátoch – nie sú medzi nimi také rozdiely, kt. by bránili tomu, uvažovať o nich ako o podobných, či rovnocenných. 
Modely právneho štátu

Materiálny a formálny právny štát:
Pred klasifikáciou modelov právneho štátu je nevyhnutné zmieniť sa o formálnej a o materiálnej právnej štátnosti.
Formálny právny štát je spätý predovšetkým so zakotvením určitých princípov alebo znakov. Friedrich Julius Stahl definuje formálny právny štát takto: „Štát má byť právnym štátom. To je heslo a v skutočnosti hybná sila novšej doby. Právnym spôsobom má presne určiť a nezlomne zabezpečiť dráhy a hranice svojej pôsobnosti a sféru slobody svojich občanov.“. Až skutočné doplnenie zabezpečenia formálneho právneho štátu prostredníctvom ustanovení materiálneho štátneho práva, sťaží respektíve zakáže štátu zneužiť svoju moc. 
Požiadavkou materiálneho právneho štátu je, že štát sa má pokúsiť o spravodlivé úpravy schopné vyvolať zhodu; je to nielen požiadavka legitimity, ale aj stability. 
Eberhard Grabitz hovorí o viacerých teóriách materiálneho právneho štátu; vyjadrením sú základné normy. Takéto normy môžu mať prirodzenoprávny, racionálnoprávny alebo etický základ.  Príkladom, kt. sa  viaže na prirodzenoprávny základ, je teória základných práv Johna Locka, teória Kanta a von Mohla hľadá oporu v racionálnom práve. Niektorí autori pripisujú základným právama slobodám zvýšenú dôstojnosť a účinnosť – tvrdia, že tieto práva napríklad v normatívnej konštrukcii nemeckého Základného zákona tvoria jeho „zlatú strechu“ (etický, hodnotový prístup).
V spolkovej republike Nemecko sa zdá, že materiálny alebo substantívny výklad pojmu Rechstsstaat sa presadil vo vzťahu k formálnemu. Podobná rozlišovanie nie je známe ani v oblasti Rule of Law. Ako príklad môže poslúžiť Robert S. Summers, uvažujúci o rozdieloch medzi substantívnou a formálnou teóriou Rule of Law; dospieva k záverom v prospech formálnej teórie – pokladá ju totiž za zjednocujúce ohnisko všetkých inšitucionálnych foriem ako aj za obsahovo nezávislú teóriu. Pripúšťa však aj ten argument, že fašistické Nemecko nielenže tvorilo zlé zákony, ale ani nezohľadňovalo formálnu teóriu panstva zákona.
Popri úvahách o formálnom a materiálnom právnom štáte sa v novšej štátovede spravidla diskutuje o troch základných modeloch:
1.	liberálny právny štát
2.	sociálny právny štát 
3.	demokratický právny štát

Liberálny právny štát
Model liberálneho právneho štátu je principiálne spätý s obdobím kapitalizmu voľnej súťaže. Spočíva na prísnom a presnom oddeľovaní súkromnej sféry od sféry verejnej moci. Súkromná sféra je sférou samoregulácie  a sférou oslobodenou od vťahov autority, z právneho pohľadu si takáto situácia vyžaduje zakotvenie základných práv vyznačujúcich priestor súkromnej autonómie, rovnako ako hranice viazanosti štátnej moci na právo. Zákony štátu musia – ako ekonomické zákony trhu – byť svojou povahou všeobecné a abstraktné. V súlade s leberálnym chápaním možno slobodu jednotlivca obmedziť len výnimočne a v záujme závažných  spoločenských účelov. Každý má byť v štáte natoľko slobodný, nakoľko je to možné. Wiliam Blackstone definuje občiasku slobodu ako „prirodzenú slobodu obmedzenú ľudskými zákonmi len potiaľ a nie ďalej, ako to je potrebné a vhodné pre všeobecný prospech verejnosti“.  Dnes tejto požiadavke zodpovedajú princípy proporcionality a princíp zákazu nadmernosti. Carl Schmitt pod „modernou občianskoprávnou ústavou“ má na mysli predovšetkým „slobodnú ústavu“ v zmysle zakotvenia občianskej slobody v nej. Pojem občianska sloboda zahŕňa dve stránky: 
a)	negatívnu (status negativus) – znamená slobodu od štátu; to možno vykladať tak, že „všetky klasické základné práva sú vymedzením sfér, pred kt. sa štát zastavuje“. 
b)	pozitívnu (status positivus) – týka sa principiálne neohraničenej slobody jednotlivca, kt. vstupuje do vzťahov s inými jednotlivcami; z toho pohľadu s konštitutívnou funkciou základných práv súvisí i účasť na politickom dianí: sloboda prejavu, tlače, zhromažďovania a združovania – takto nemusí byť vždy jednoduché odlíšiť liberálny model právneho štátu od modelu demokratického právneho štátu
Sociálny právny štát
O sociálnom právnom štáte sa začína uvažovať až v 20. storočí, aj v spojitosti so štátom všeobecného blahobytu. Základný zákon Spolkovej republiky Nemecko možno považovať aj za ústavu sociálneho právneho štátu; deklarovanie sociálneho právneho štátu zároveň znamená, že takýto štát je nezlučiteľný s liberálnou teóriou (právneho) štátu, čo sa veľmi zreteľne prejavuje najmä v ponímaní základných práv. Sociálny právny štát už nie je štátom „nočným strážcom“,  ale riadi, zaručuje a vytvára podmienky aj v oblasti, ktoré boli predtým považované a „odštátnené“, resp. chránené pred štátom.
Ciele sociálneho štátu sú: materiálna istota, individuálne nezávislosť, spoločenská solidarita. 
Medzi najdôležitejšie úlohy sociálneho štátu patrí:
1.	riešenie sociálnej otázky
2.	vytváranie sociálnej spravodlivosti
3.	starostlivosť o existenciu
4.	starostlivosť o rast
5.	posilnené štátne plánovanie kontinuálneho vývoja hospodárstva a spoločnosti
Pre štát je vytváranie a poskytovanie sociálnych príležitostí rovnako dôležité ako vylúčenie štátnych zásahov. Štát musí vytvoriť takú sociálnu štruktúru, aby každý mal šance pre rozvoj svojej osobnosti. Najväčším nebezpečenstvom je premena sociálneho štátu na všemocný „opatrovateľský štát“ či na „tyrana blahobytu“, kt. zároveň ničí slobodu – pre nezamestnaných je sloboda povolania neužitočná, sloboda učenia sa a slobodná voľba pomáhajú len tomu, kto je finančne schopný zvládnuť želané vzdelanie. Ak tieto a iné slobody majú byť niečím viac, ako len slobodami bez obsahu, predpokladajú viac ako zákaz zasahovania zo strany štátu. Konkrétne systém plánovaných opatrení hospodárskej, sociálnej, kultúrnej a vzdelávacej, zdravotnej a rodinnej politky, kt. charakterizujú súčasný sociálnoprávny štát (napr. prémie stavebného sporenia, prídavky na deti).
Jedným z ostrých kritikov tejto koncepcie ako aj samotného pojmu sozialer Rechtsstaat zakotveného v Základnom zákone z roku 1949 je Friedrich August von Hayek. Podľa Hayeka záver nemeckých vedcov o tom, že Sozialstaatsprinzip je ústavne nadriadený ich vládnej forme viac-menej znamenal zrušenie vlády zákona. Hayekova kritika pramení v jeho názore na problém sociálnej spravodlivosti: jej koncepciu pokladá za nezmyselnú, zavádzajúcu a nereálnu.
Demokratický právny štát
Demokratický právny štát predpokladá ústavu založenú na demokracii a na základných právach, ale okrem toho vyžaduje aj aktívnu a nezávislú občiansku spoločnosť. Kaarlo Tuori sa pri skúmaní tejto otázky orientuje na štáty všeobecného blahobytu; základné črty demokratického právneho štátu sa podľa neho realizujú v procesoch tvorby a aplikácie práva a správe, tieto procesy sú upravené zákonom. 
Podstatnými prvkami v tradičnej formálnej koncepcii právneho štátu sú základné práva a zákonnosť správy.  Tento model však na rozdiel od formálneho právneho štátu explicitne spája  základné práva s požiadavkou demokracie.Demokratický právny štát nezdieľa všetky znaky liberálneho právneho štátu, napr. ani pojem práva; ustupuje od požiadavky všeobecnosti zákonov.  Pozitívne úlohy štátu môžu vyžadovať diferencované právne úpravy.
Model demokratického právneho štátu sa odlišuje od liberálneho aj tým, ako si predstavuje podmienky demokratickej tvorby práva. Tuori tvrdí, že v demokratickom právnom štáte, sa ľud známy z osvieteneckého princípu suvereniry ľudu zmenil na aktívnu a diskutujúcu, pluralistickú občiansku spoločnosť. Uskutočnenie myšlienky demokratického právneho štátu si zreteľne žiada aj nové inštitucionálne, právne upravené riešenia; mali by sa týkať decentralizácie a delegácie normotvornej právomoci. 
Materiálny právny štát je podmienkou toho, aby sa dalo hovoriť o ktoromkoľvek štáte ako o právnom, nestačí splnenie podmienky formálnej právnej štátnosti. 
Jednotlivé koncepcie nie sú konkurujúce, ale skôr komplementárne. 
Princípy právneho štátu

Princípy často možno odvodiť už zo samotného chápania pojmu alebo koncepcie právneho štátu. Znaky (princípy) „právneho štátu v duchu nemeckej tradície“ sumarizuje Theodor Maunz a zaraďuje k nim:
1.	deľbu moci
2.	záruky osobnostných základných práv
3.	pojem formálneho zákona
4.	zákonnosť súdnictva a správy
5.	obmedzenú vládu
6.	súdnu ochranu
7.	princíp „nulla poena sine lege“
8.	existenciu ústavy ako najvyššej normy štátu
Jürgen Habermas sa pokúša o zdôvodnenie princípov organizácie verejnej moci v právnom štáte. Rozlišuje štyri základné princípy demokratického právneho štátu:
1)	princíp suverenity ľudu
2)	princíp rozsiahlej individuálnej právnej ochrany zaručený nezávislým súdnictvom
3)	princíp zákonnosti správy a jej súdnej a parlamentnej kontroly
4)	princíp oddelenosti štátu a spoločnosti
Všetky uvedené Habermasove princípy právneho štátu sa spájajú do architektoniky, ktorej základom je jedna myšlienka: organizácia právneho štátu má napokon slúžiť politicky autonómnej samoorganizácii spoločnosti, ktorá sa systémom práv konštituovala ako združenie slobodných a rovnoprávnych právnych spoločníkov.
Alexander Bröstl vymedzuje základné princípy právneho štátu na:
1.	záruky základných práv a slobôd
2.	legitimita a legalita
3.	suverenita ľudu
4.	deľba noci
5.	vzájomné brzdy a rovnovážnosť mocí
6.	zvrchovanosť ústavy a zákona
7.	právna istota

Záruky základných práv a slobôd:
Zmyslom a úlohou základných práv a slobôd je zabezpečenie individuálnej slobody pred zásahmi zo strany štátnej moci. V tejto súvislosti je určitým historickým medzníkom Magna Carta Libertatum z 15. júna 1215. Je základným kameňom anglického parlamentalizmu a rozhodujúcim podnetom pre ďalší rozvoj základných slobôd. Zásadný význam má predovšetkým článok 39:“Nijaký slobodný človek nesmie byť zatknutý alebo uväznený alebo poslaný do vyhnanstva alebo iným spôsobom poškodený. A nebudeme proti nemu konať, ani to nepripustíme, ak sa to nestane na základe zákonného rozsudku príslušníkov jeho stavu a v súlade so zákonmi krajiny“.   Stavovské chápanie sa postupne prekonáva až v priebehu ďalších storočí a pojem slobodného človeka sa postupne začína vzťahovať na všetkých Angličanov. Habeas Corpus  Act z roku 1679: na požiadanie musí byť každý zadržaný do troch dní osobne predvedený pred lorda-kancelára alebo pred lorda-strážcu veľkej pečate alebo pred súd, aby mu tam potvrdili skutočné dôvody zadržania. 
Bill of Rights z roku 1688 obsahuje napr. právo poddaných obracať sa na kráľa s petíciami. Z tejto záruky sa v neskorších moderných ústavách vyvíja petičné právo.
Rok vyhlásenia nezávislosti Spojených štátov je vývojovo spätý aj s Bill of Rights of Virginia z 12. júna 1776. Článok 1 tohto dokumentu deklaruje, že „všetci ľudia sú od prírody rovnako slobodní a nezávislí a majú určité vrodené práva... a to užívať život a slobodu, možnosť vlastniť majetok a snažiť sa dosiahnuť šťastie a slobodu“.
Vo Francúzsku sa diskutuje hlavne o tom, či „prirodzené“ slobody vôbec majú byť predmetom ústavnoprávnych záruk, alebo či sa tieto majú týkať „ občianskych“ slobôd. Celkom zreteľne sa tu naráža na možnké nebezpečenstvo vyhlásenia všeobecných princípov slobody v absolútnom zmysle, bez pozitívnoprávnych obmedzení. Deklarácia práv človeka a občana z 26. augusta 1789 sa s problémom vyrovnáva takto: ľudské a občianske práva môžu platiť iba v hraniciach stanovených zákonom, ktorý sa opiera o všeobecnú vôľu. Ako prirodzené a neodňateľné ľudské práva definuje slobodu, vlastníctvo, bezpečnosť a odpor proti útlaku. 
Pri analýze Základného zákona SRN možno zistiť, že v jeho koncepcii základné práva predstavujú hodnotový a nárokový systém. Východiskom sú vopred dané „ľudské práva“, ktoré základný zákon nevytvára, ale ich deklaratórne uznáva.,
Základné práva a slobody sú v Ústave Slovenskej republiky zakotvené v druhej hlave, v článkoch 11 až 54. Táto ústavná úprava vychádza z medzinárodných zmlúv v tejto oblasti, ktoré ratifikovala Slovenská republika. Článok 12 nadväzuje na prirodzenoprávne koncepcie: „Ľudia sú slobodní a rovní v dôstojnosti i v právach. Základné práva sú neodňateľné, nescudziteľné, nepremlčateľné a nezrušiteľné“.
Z hľadiska procesných záruk Ústava Slovenskej republiky uvádza právo na obhajobu, právo odoprieť výpoveď, rovnosť účastníkov konania, verejnosť konania, právo vyjadriť sa ku všetkým vykonávaným dôkazom, či právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov.
Sloboda ako základná hodnota:
Cieľom všetkých noriem a inštitúcií v právnom štáte je sloboda občanov. Problém slobody a jej rozdelenia v politickom a právnom priestore bytostne súvisí s tým, že nároky jedného človeka narážajú na rovnaké nároky druhého.
Aristoteles hovorí o dvoch základných prvkoch slobody: „Predpokladom demokratického zriadenia je sloboda. ... K slobode však patrí to, že sa striedavo poslúcha a vládne. Druhým znakom je, že každý žije ako chce“. Takto vyzerá náčrt raného chápania rozdielu medzi demokratickou a liberálnou slobodou. 
Charles-Louis Montesquieu upozorňuje na zložitosť výkladu „druhého znaku“. Slobodu dáva do priamej súvislosti s uplatňovaním princípu deľby moci. Za ďalšiu podstatnú podmienku realizácie slobody pokladá bezpečnosť: „Sloboda v politickom zmysle záleží na bezpečnosti alebo aspoň na presvedčení, že bezpeční sme. ... Sloboda občana závisí najmä od dobrých trestných zákonov“. Deklarácia práv človeka a občana z roku 1789 v článku 4 vlastne vykladá pojem slobody: „Sloboda spočíva v možnosti robiť všetko to, čo neškodí inému. Výkon prirodzených práv človeka preto nemá iné hranice, ako tie, ktoré zabezpečujú ostatným členom spoločnosti využívanie rovnakých práv. Tieto hranice nemôžu byť stanovené inak ako zákonom“.
Rovnako dôležitým prvkom civilizácie a predpokladom slobody je vlastníctvo. Výstižne to vyjadruje lord Acton vo svojich Dejinách slobody: „Národu, ktorý má odpor voči inštitúcii súkromného vlastníctva, chýbajú tie najzákladnejšie prvky slobody“. Právo, sloboda a vlastníctvo tvoria nerozlučnú trojicu. Právo musí určovať hranice slobody tým, že stanoví pravidlá umožňujúce každému zistiť, kde a v akých medziach má voľnosť v konaní. 
John Stuart Mill vyzdvihuje potrebu slobody tlače, ktorá pôsobí proti skorumpovaniu alebo tyranskej vláde. Jeho úvahy o nevyhnutnosti slobody názoru a diskusie smerujú k tolerancii a vytvreniu demokratického prostredia: „Nikdy si nemôžeme byť istí tým, že názor, ktorý sa pokúšame potlačiť, je nesprávny, a ak keby sme si tým boli istí, potláčanie by bolo zlom. Predovšetkým: názor, ktorý sa moc pokúša potlačiť, môže byť správny. Odmietnuť vypočuť si názor z istoty, že je nesprávny, znamená domnievať sa, že vlastná istota je aj absolútnou istotou.
Legitimita a legalita:
Prijateľnosť (akceptancia) štátnej moci je dôležitou sociologickou i psychologickou základňou jej uskutočňovania. Len ak občania prijímajú štátnu moc ako legitímnu, možno si predstaviť dlhodobejšie fungovanie štátu. 
Legitimita môže znamenať buď súhlasné hodnotenie (normatívnu legitimáciu) štátnej moci, alebo jej skutočné schválenie (sociologickú legitimáciu). 
Legalita zasa značí, že sa určitá funkcia štátnej moci nadobúda a vykonáva právnym spôsobom, resp. v zhode s právom. V rámci ústavného poriadku však legalitu nemožno chápať ako iba formálny princíp v službách akéhokoľvek účelu a v tomto význame ju stavať do protikladu s rozhodujúcou vecnou legitimitou. Preto podľa názoru Konrada Hesseho a ďalších pri ohraničenom i neohraničenom „porušení pravidiel“ nestojí legitimita proti „iba formálnej“ legalite, ale proti legitimite. Vždy doteraz totalitárne snahy viedli svoj boj s tvrdením vyššej legitimity, „legitimity“ proti „legalite“ a pokúšali sa túto legalitu zmäkčiť, aby po dosiahnutí svojho cieľa o to striktnejšie trvali na dodržiavaní svojej zákonnosti (legality).
Demokratický právny štát v Habermasovom ponímaní nezakladá svoju legitimitu na čistej legalite. Preto nemôže od svojich občanov požadovať bezpodmienečnú, ale jedine kvalifikovanú poslušnosť. Takémuto chápaniu zodpovedá aj čl. 1 ods. 2 Základného zákona SRN, ktorý sa priznáva k neporušiteľným a neodňateľným ľudským právam. Základné práva majú aj nadzákonnú platnosť legitimujúcich ústavných princípov. V prospech tejto tézy svedčí aj rozlišovanie medzi právom (Recht) a zákonom (Gesetz), ako to je zakotvené v článku 20 ods. 3 Základného zákona.
Aj v demokratickom právnom štáte môže dôjsť k situácii, že legálne úpravy budú nelegitímne. V podmienkach právneho štátu sa legitimita prepletá s legalitou.
V slobodných demokraciách je legitimita nariadení štátnych orgánov zdôvodnená ich zakotvením v dominantne existujúcich spoločenských normách a vzoroch, to jest racionálnou autoritou.   
 V súvislosti s otázkami legality a legitimity sa často vynára otázka, či Tretia ríša bola právnym štátom. Pozrime sa na fakty. Hitler bol 30. januára 1933 vymenovaný za Ríšskeho kancelára podľa Weimarskej ústavy. 28. februára 1933 starého prezidenta Hindenburga presvedčili o tom, že Nemecko stojí na prahu výnimočného stavu. Hindenburg využijúc svoju ústavnú právomoc vydal „nariadenie ríšskeho prezidenta na ochranu ľudu a štátu“. Takéto pozbavenie účinnosti základných práv vyhlásením výnimočného stavu (Notverordnung)bolo v zmysle článku 48 Weimarskej ústavy „dočasne“ prípustné.
 (Hitler získal viac ako 40 % hlasov, nie však väčšinu). 23. marca 1933  Ríšsky snem prijal „zákon na odstránenie biedy ľudu a ríše“ tzv. „splnomocňujúci zákon“. Tento zákon suchými formuláciami odstránil ústavu. Z technického hľadiska ako aj z úzkeho pozitivistického pohľadu niektorí právni teoretici považujú Hitlerovu diktatúru za ústavnú. Zákonodarná moc i súdy pokračovali v činnosti, napriek tomu, že právo bolo počas celého uvedeného obdobia hrubo manipulované tak, aby slúžilo úzkym straníckym záujmom. W. L. Shirer sa vyjadruje o nacistickej politickej polícii: „Základný zákon o gestape vyhlásený 10. februára 1936 postavil tajnú policajnú organizáciu nad právo. Ako to vysvetľoval Dr. Werner Best: Pokiaľ polícia vykonáva vôľu vedenia, koná legálne“.
 Občianska neposlušnosť:
Právny štát, ktorý chce zostať sám so sebou totožný. Musí totiž udržiavať nedôveru voči neprávu, ktoré vystupuje v legálnych formách.
Problém občianskej neposlušnosti (civil disobedience, ziviler Ungehorsam) podľa Habermasa vziká len vo viac alebo menej spravodlivom demokratickom štáte, ktorý rešpektuje ústavu. Základnú otázku možno položiť v súvislosti s konfliktom povinností: v ktorom bode povinnosť riadiť sa zákonmi schválenými väčšinou – konfrontovaná s právom na obhajobu slobody a povinnosti na odpor voči nespravodlivosti – stráca záväznosť?
Občianska neposlušnosť sa pohybuje v rozpornosti dejín a zostáva rozkolísaná medzi legitimitou a legalitou. Trefne to vyjadruje práve Habermas: „Blázni dneška nie sú vždy hrdinami zajtrajška, ale mnohí zostávajú aj zajtra bláznami včerajška“.
Za exemplárny príklad občianskej neposlušnosti je považovaná akcia 39 študentov michiganskej univerzity v Ann Arbour 15. októbra 1965. Títo študenti na protest proti vojenskému zasahovaniu USA vo Vietname obsadili miestny odvodový úrad a dve hodiny po skončení úradných hodín boli odvedení. Následný proces s nimi vyvolal živú diskusiu a získal celosvetový ohlas.
Ďalší vývoj, napr. v Spolkovej republike Nemecko, spojený s teroristickými akciami Frakcie Červenej armády (RAF) upozornil na rozdiel medzi trestnými činmi a občianskou neposlušnosťou. 
Americký filozof John Rawls sa v diele Teória spravodlivosti prikláňa k prijatiu definície H. A. Bedaua.  Chápe občiansku neposlušnosť ako „verejné, nenásilné, svedomím motivované, politické, ale protizákonné konanie, ktoré si zvyčajne kladie za cieľ privodenie zmeny zákonov alebo zmeny vládnej politiky“. Rawls uvádza tri základné podmienky odôvodnenej občianskej neposlušnosti:
1.	protest musí smerovať proti dostatočne dobre opísaným (definovateľným) prípadom ťažkej nespravodlivosti,
2.	možnosti legálneho pôsobenia, ktoré má vyhliadky na úspech, musia byť vyčerpané a
3.	aktivity a prejavy neposlušnosti nesmú nadobudnúť taký rozsah, ktorý ohrozuje fungovanie ústavného poriadku.
     V diskusii s Rawlsom Habermas ešte raz preskúmava a sumarizuje jednotlivé podmienky (znaky) občianskej neposlušnosti. Charakterizuje ju ako morálne zdôvodnený protest, základom ktorého nie sú len súkromné presvedčenia viery alebo vlastné záujmy. Je to verejný akt, ktorý je spravidla vopred ohlasovaný a ktorého priebeh polícia môže predvídať. Zahŕňa úmyselné porušenie jednotlivých právnych noriem, bez spochybňovania poslušnosti vo vzťahu k celému právnemu poriadku. Požaduje pripravenosť stáť si za právnymi následkami porušenia noriem: porušenie noriem, ktorým sa občianska neposlušnosť vyjadruje, má výlučne symbolický charakter – z nej vyplýva obmedzenie sa na nenásilné prostriedky protestu.
Podľa Güntera Frankenberga je občianskym len porušenie takej normy, ktorá má vzťah k usilovanému účelu protestu. Ralf. Dreier konštatuje, že nenásilnosť nie v každom prípade vylučuje momenty nútenia a je zlučiteľná s „psychickým tlakom a obmedzovaním (porušovaním) slobody pohybu tretích osôb“. Ronald Dworkin sa pri úvahách a posudzovaní civilnej neposlušnosti opiera o sokratovskú argumentáciu (Dobrý občan musí zachovávať aj zlé zákony, aby nepovzbudzoval zlého občana k porušovaniu dobrých zákonov). Domnieva sa, že by nebolo fair, ak by vláda tolerovala tie skupiny, ktoré nechcú „hrať hru podľa pravidiel“. Dworkin rozlišuje medzi morálne a politicky založenou občianskou neposlušnosťou. 
Možno v angloamerickej odbornej literatúre zaznamenať tri kategórie morálne a politicky motivovanej neposlušnosti. Raz hovorí okrem občianskej neposlušnosti ešte o revolučnej neposlušnosti (revolutionary disobedience) a o námietke svedomia (motivovanej svedomím, t.j. conscientious objection). Revolučnú neposlušnosť pritom definuje ako politicky motivované porušenie práva s cieľom zmeniť vládu alebo prispieť k zmene vlády alebo ústavných základov. Občiansku neposlušnosť chápe tiež ako politicky motivované porušenie práva, ktoré má za cieľ buď priamo prispieť k zmene zákona al. verejnej politiky al. vyjadriť protest proti nim.
Viacerí autori (Habermas, Dworkin, Rawls, Raz) ex definitione chápu občianku neposlušnosť ako porušenie práva alebo konanie v rozpore s právom (contrary to law). Rawls a Dworkin považujú za primerané aj modifikované trestné stíhanie. Na druhej strane sa však prihovárajú za to, aby si súdy uvedomili, že občianska neposlušnosť nie je obyčajný delikt.
Občianska neposlušnosť svoju dôstojnosť odvoduje od tejto požiadavky legitimity demokratického právneho štátu. Ak prokurátori/štátni zástupcovia a sudcovia nerešpektujú túto dôstojnosť a stíhajú porušiteľov noriem ako kriminálnikov a ukladajú im bežné tresty, dostávajú sa na pozíciu  autoritárneho legalizmu.
Reinhold Zippelius  vracia sa k podstate veci jednoduchým a logickým objasnením pojmov. Podľa neho konania pohybujúce sa v rámci ústavnoprávnych záruk slobody, nie sú občianskou neposlušnosťou ani vtedy, ak sa zdajú byť v rozpore s obyčajným zákonom:“neposlušným“ možno v tom zmysle byť len vo vzťahu  k platnej norme. Pokiaľ však je väčšinovo prijatý zákon v rozpore s ústavnoprávnou zárukou slobody, je podľa Zippelia neplatný. Zippelius obracia Dreierovo tvrdenie, že „všetky konania naplňajúce znaky pojmu občianska neposlušnosť, súčasne spadajú do sféry ochrany základných práv“. Zastáva názor, že konania spadajúce do oblasti ochrany základných práv vôbec nenapĺňajú pojem občianskej neposlušnosti. Vyplýva to z prednosti ústavy vo vzťahu k obyčajnému zákonu.
Ďalším problémom, ktorý sa niekedy zamieňa aj s občiankou neposlušnosťou, je právo na odpor (ius resistendi, Widerstandsrecht). Ius resistendi je spravidla ponímané ako nástroj na znovunastolenie spravodlivosti v autoritatívnych, totalitárnych či neprávnych štátoch. 
Súčasť Ústavy Slovenskej republiky – tretí oddiel druhej kapitoly Politické práva zahŕňa článok 32, ktorý znie: „Občania majú právo postaviť sa na odpor proti každému, kto by odstraňoval demokratický poriadok základných ľudských práv a slobôd uvedených v tejto ústave, ak činnosť ústavných orgánov a účinné použitie zákonných prostriedkov sú znemožnené“.
Naproti tomu občianska neposlušnosť súvisí s podmienkami a existenciou moderného demokratického právneho štátu a má za cieľ prispieť k zdokonaleniu takéhoto štátu, nie k jeho nahradeniu. 
Suverenita ľudu:
Marsilius z Padovy (1275-1342) vo svojom učení vychádza z toho, že primárnymi prvkami v štáte sú vláda (principatus) a ľud (populus): „Prvý občan alebo najvyššia časť správy štátu .. nesmie urobiť nič nezákonné, ani nič dôležité bez súhlasu ľudu, t.j. zákonodarcu,  pretože sila a autorita vlády spočíva na jasne vyjadrenej vôli ľudu.“
Po prvý raz je vyjadrený až v americkej vojne o nezávislosť, vo Virginia Bill of Rights z roku 1776: „Všetka moc patrí ľudu a ten ju primerane vykonáva.“.
Pri rozbore princípu suverenity ľudu Jürgen Habermas konštatuje, že sa v ňom stretáva subjektívne právo na účasť na demokratickej tvorbe vôle pri rovnosti šancí s možnosťou inštitucionalizovanej praxe štátoobčianskeho sebaurčenia danou objektívnym právom. Tvorí predel medzi systémom práv a výstavbou demokratického právneho štátu. Pre Habermasa v duchu jeho z princípu suverenity ľudu vyplývajú:
     A, princíp rozsiahlej individuálnej právnej ochrany, zaručený nezávislým súdnictvom,
     B, princípy zákonnosti správy a jej súdnej ako aj parlamentnej kontroly,
     C, princíp oddelenosti štátu od spoločnosti, ktorý má zabrániť tomu, aby sa sociálna moc  
          menila na moc administratívnu.
Problémy demokratickej reprezentácie:
Dejiny demokracie sú často chápané zmätene a s rozpakmi, lebo sa týkajú skutočne zložitých problémov. Bude snáď namieste pripomenúť si slová Georga Orwella: „Obhajcovia hociktorého typu režimu tvrdia, že je demokraciou a obávajú sa, že by toto slovo museli prestať používať, ak by sa prezicovalo a spojilo s určitým významom“. Abraham Lincoln v Gettysburgu v roku 1863 demokraciu vymedzuje takto: „Demokracia je vláda ľudu, prostredníctvom ľudu a pre ľud.“
Existujú definičné problémy. Koho považovať za ľud?  Aký druh účasti ľudu máme na mysli? Ako široko treba konštruovať rozsah pojmu vláda?
Hoci chápanie demokracie ako samovlády ľudu na európskom kontinente zodpovedá dlhodobo  rozšírenému vymedzeniu jej podstaty, nemožno ho stotožňovať s identitárnou demokraciou. Pokus o presadzovanie myšlienky totožnosti vládnucich a ovládaných bez sprostredkovania je odsúdený na zánik. Akokoľvek, každá demokracia sa v praktickej rovine nevyhne tomu, že bude vládou ľudí nad inými ľudmi a síce – chápanou ako vláda väčšiny nad menšinou.
Ak hovoríme o vláde ľudí nad inými ľudmi nejde ovládu či panstvo na základe vlastného práva. Ideálne vzaté, panstvom zvereným väčšinou ľudu, zodpovedným, časovo a vecne obmedzeným panstvom, ktoré musí podliehať kritike a kontrole, ktoré sa modifikuje a dopĺňa účasťou ľudu na politickej tvorbe vôle. Kritikmi nobodobej demokracie sú Alexis de Tocqueville a John Stuart Mill, ktorí si berú na mušku predovšetkým väčšinový princíp. „Morálna sila väčšiny sa často zakladá na predstave, že v spojení množstva ľudí je viacej osvietenosti a múdrosti ako v jednotlivcovi a že teda aj v množstve zákonodarcov je viac múdrosti ako v ich vybranej časti“ píše Tocqueville. Čo sa ale zvykne nazývať vôľou väčšiny, to prakticky znamená vôľu najpočetnejšej alebo najaktívnejšie vystupujúcej časti ľudu – „väčšiny, alebo tých, ktorým sa podarí presadiť sa ako väčšine: ľud si teda môže želať utláčať istú časť zo svojho počtu, a proti takému a inému zneužitiu moci sú potrebné záruky“ – upozorňuje Mill. Tyraniu väčšiny (tyranny of the majority) preto zaraďuje medzi zlá a hrozby. To, čo najviac znepokojuje Tocquevilla i Milla je v uvedenom kontexte nebezpečenstvo duchovnej tyranie a vytvorenie ovzdušia konformity v spoločnosti. Riziká väčšinového princípu v každom prípade nastoľujú problematiku ochrany menšín.
V podmienkach právneho štátu 1) slobodná legitimácia panstva prostredníctvom väčšiny ľudu predpokladá nielen slobodu priebehu legitimácie, ale aj možnosť slobodnej voľby medzi viacerými politickými skupinami a smermi. Demokratický systém pritom musí dokázať zabrániť tomu, aby sa jedna vedúca raz a navždy zmocnila politickej moci a už viac nepotrebovala novú ligitimáciu. Slobodná voľba zahŕňa aj 2) rovnakú šancu menšiny stať sa raz väčšinou a je zaručená pluralitným politickým systémom, slobodou zakladania a rovnosťou šancí politických strán. Demokratické zriadenie obsahuje 3) možnosť systému alternatívnej vlády. Menšina ponúka alternatívu vo vzťahu k momentálne vládnucemu smeru. Je legitímnou opozíciou a potenciálnou väčšinou, rovnako ako vládnuca väčšina vždy zostáva potenciálnou menšinou. Záruka rovnosti šancí pôsobí ako účinné zabezpečenie slobody politického procesu a individuálnej slobody. V iných súvislostiach pluralitný systém a rovnosť šancí tvoria súčasť princípu deľby moci (vyvažovania moci).
Problémy deľby moci:
V západných demokráciách  sa síce deľba moci ako formálnoprávny princíp uplatňuje, ale nie striktne v duchu pôvodného klasického modelu. 
Na príklade rozpočtového práva v USA (ale aj inde) možno poukázať i na rub celej problematiky. Keďže legislatíva musí schváliť všetky  rozpočtové prostriedky, má v rukách kľúč na určovanie všetkých krokov, ktoré vláda zamýšľa urobiť. 
Prielom klasického modelu znamená aj to, že jedna moc nielenže pôsobí na druhú, ale dokonca preberá výkon jej funkcií. Dochádza k tomu napr. tak, že vláda tvorí všeobecne záväzné právo svojimi nariadeniami, alebo že si súdy v rámci „voľnej jurisdikcie“ prisvojujú určité funkcie správy. 
Klasické hranice medzi  oblasťami legislatívy a exekutívy sa stierajú aj v dôsledku prijímania tzv. vykonávacích zákonov (measure laws). Moderný sociálny alebo sociálnoprávny štát sa v súčasnosti čoraz viac snaží upraviť zákonom aj konkrétne záležitosti hospodárskeho a sociálneho života. 
Súčasným modelom parlamentných demokracií – v nich najsilnejšie politické zoskupenie alebo koalícia ustanovujú vládu, ktorá sa opiera aj o väčšinu v parlamente. Inými slovami – ovláda dva najdôležitejšie štátne orgány. Do značnej miery spochybňuje otázku, či model deľby moci ešte v súčasnosti stavia jednotlivé zložky moci proti sebe a či tieto sú dosť samostatné na to, aby dokázali zabezpečiť vznik účinnej kontroly moci.
Zvrchovanosť ústavy a zákona:
O ústave v právnologickom a pozitívnoprávnom zmysle sa podrobne dozvedáme od Hansa Kelsena a od normativistov. „Ústava je iba prvým pozitívnym krokom k tvorbe práva, je rámcom, ktorý nadobudne hmotný obsah až podľa nej utvorenými zákonmi.“
K pojmovým prvkom právneho štátu patrí existencia ústavy vo formálnom zmysle, presnejšie – písanej ústavnej listiny. Na druhej strane to neznamená , že štáty, ktoré nemajú písanú ústavu a priori nie sú alebo nemôžu byť právnymi štátmi. Veľká Británia nepochybne je právnym štátom v materiálnom zmysle. Predstava o právnom štáte sa neopiera len o formálnu ústavu, ale o realizovanú slobodnú a demokratickú ústavu. 
Pri charakteristike princípu zvrchovanosti ústavy a zákona podľa Alexandry Krskovej „ide najmä o to, aby bol v systéme práva dôsledný poriadok a aby sa občan netopil v nekonečnom mori podzákonných právnych noriem a interných predpisov“. 
Podľa princípu  zvrchovanosti ústavy nijaký štátny akt nesmie byť v rozpore s ústavou. Zákonodarstvo je takisto viazané ústavným poriadkom. 
Viazanosť vyplývajúca zo zvrchovanosti ústavy a zákona by nebola dokonalá, ak by štátne orgány, ktoré sú viazané právom mohli samy rozhodovať o tom, či sa táto viazanosť aj dodržiava. Preto otázka dodržiavania podlieha v právnom štáte kontrole zo strany orgánov. Tým, že právny štát zaručuje rozsiahlu súdnu právnu ochranu proti všetkým aktom verejnej moci, nechráni len jednotlivca a jeho subjektívne práva, ale zabezpečuje aj viazanosť štátnych mocí na ústavu a zákon. 
Právna istota:
Anglický predstaviteľ utilitarizmu a právneho pozitivizmu Jeremy Bentham pokladá za hlavný účel práva vytvorenie právnej istoty. V štáte musí byť spoľahnutie na zákonodarcu a na sudcov. Štát nemá meniť svoje zákony pokiaľ to nie je nevyhnutné: jeho výkon práva musí byť ustálený a pevný. 
Prvkami právnej istoty sú orientačná istota a sociologická istota. Orientačná istota znamená, že musíme vedieť, aké správanie sa od nás vyžaduje a aké správanie môžeme očakávať od iných. V tejto súvislosti je potrebné usilovať o jasnú, jednoznačnú, prahľadnú a kontinuálnu úpravu správania. Geiger nazýva túto stránku právnej istoty certitudo. K jej porušeniu dochádza vtedy, ak sú normy vágne, ak obsahujú neurčité pojmy, alebo ak poskytujú široký priestor pre voľnú úvahu. 
Realizačná istota, nazývaná aj securitas, je druhým prvkom. Z jej pohľadu sa musí dať spoľahnúť na to, že existujúce normy sa budú rešpektovať a presadzovať, zmluvy dodržiavať, že rozsudky sa budú vykonávať (porušená je vtedy, ak napriek formálnoprávne účinným trestným zákonom nemožno vyjsť na ulicu bez dôvodných obáv pred olúpením).
     Čiastkové princípy, ktoré konkretizujú princíp právnej istoty sa dajú vyjadriť nasledovne:
     A, Konanie štátnych orgánov musí občan v rámci určitých hraníc dokázať predvídať a            
          kalkulovať s ním.
     B, Zákony musia byť ponímané dostatočne jasne na to, aby si občan mohol urobiť aspoň
          predstavu o svojej právnej situácii. Zákonodarca nemá používať neurčité právne  
          pojmy a všeobecné klauzuly.
     C, Myšlienka právnej istoty v oblasti správy musí nevyhnutne nadobúdať formu ochrany 
          dôvery.
     D, S princípom ochrany dôvery bezprostredne súvisí potreba stanoviť hranice spätnej 
          časovej pôsobnosti (retroaktivity) zákonov.
Ohrozením právnej istoty a základov slobody je nadmerná, prehnane podrobná právna úprava, ktorá vyúsťuje do inflácie právnych predisov. (Na tomto mieste je užitočné pripomenúť si známu historickú múdrosť: Corruptissima res publica, plurimae leges. – Najhorší štát má najviac zákonov.)
S princípov právnej istoty úzko súvisí požiadavka kontinuity vo vývoji právneho poriadku. Má význam  predovšetkým z hľadiska bezpečnosti orientácie. Právna istota si vyžaduje neopúšťať bez závažného dôvodu cestu, ktorú si štátna moc vyvolila.